Det här är min dröm.
Det är ett uppdrag som präglas av mina vildaste, mest ambitiösa idéer.
Omöjliga strävanden som jag har haft i huvudet i årtionden.
Det är att leva på vägen, på vandring, oändligt sökande.
Jag är en vagabond, en skitstövel. Jag är en vandrare.
Hungrig efter inspiration var som helst,
tränar mitt öga att se världen genom individer
som har inspirerat mig.
Legender, mentorer och vänner.
Deras besatthet är berättelsen, och deras konst är gåvan.
Detta är On The Roam.
Så länge jag kan minnas,
har jag alltid dragits till gamla motorcyklar från 30-talet.
Sen det ögonblick jag körde en, tänkte jag: "Det var frihet."
Det jag känner på hojen,
när jag verkligen sjunker in i min maskin, jag älskar det.
Så jag vill göra det med de hojar som är trasiga.
Väcka dem till liv igen.
De flesta av dem finns på museer,
och ska aldrig köras igen, bara uppskattas som en svunnen sak,
och jag älskar det, men jag vill köra den.
Jag letar efter folk för att återuppliva de
som stått orörda i 100 år.
Jag vill se dessa motorcyklar komma till liv...
och jag vill köra dem som de är menade för.
MAGGIE VALLEY, NORTH CAROLINA
I Maggie Valley finns en av de mest
prestigefyllda samlingarna av hojar, Wheels Through Time.
Jag förstår vad du menar.
-Man säger: "Jag är överväldigad." -Åh, ja.
Det här händer så ofta,
och du kan se det, utan att se den än.
Matt Walksler är nu ägaren,
och han kan så mycket om hojar.
Jag har turen att kalla honom min vän och lära mig av honom.
Jag växte upp med crossmotorcyklar som barn och krävde fart
och den spänning som man får från att köra fort kan inte replikeras.
När jag ser samlingen,
är den mängd inspiration som kommer från de gamla hojarna overklig.
Jösses. Ser ni det här?
Det är den heliga graalen för mig. Jag älskar den här.
-Är det en 1930:a? -1930.
Nummer nio och den framför är nummer tio.
De var numrerade i följd.
Hur många finns det i världen?
Jag tror att de gjorde 20 av dem och det kan finnas tio kvar.
Det är svårt att veta.
Tio kvar i hela världen.
De flesta av de saker jag älskar hände på 20-och 30-talet,
oavsett om det var dessa bergsklättringar, och...
Jag fick aldrig uppleva det,
och jag är en för stor kille för att köra de hojarna ändå.
DAH byggdes av Harley-Davidson uteslutande
i syfte att tävla och klättra uppför kullar.
Det var och är fortfarande en otroligt kraftfull motorcykel.
De tillverkade en viss mängd, och många skrotades.
Det finns runt åtta av dem kvar i världen.
Många har aldrig hört talas om detta. Det är så specialiserat.
Killar som vi, vi kunde inte ens köpa det här på den tiden.
Men varför har detta inte ens replikerats?
Är det för att de som hade 8-Valves eller JDHs kunde...
De mönstrade ut allt.
-Hur går man tillväga? -Det är en enorm kostnad.
Ingen skulle ta isär den för att tillverka motorn.
Ja, och om man har en, vill du inte låta nån kopiera den.
För i så fall.. Vad det bara fanns fyra av,
är nu fem.
För att lyckas med denna design, måste du köpa DAH,
man måste ta isär den, och gjuta allt i 3D.
När jag var i Maggie Valley, insåg jag att jag ville återskapa
en av dessa DAH-hojar, och sen tävla med dem.
Mina vänner, Nick Toscano och Brian Charles,
är två fantastiska människor, två fantastiska hojbyggare.
När Jay frågade först, tror jag att vi båda sa ja och tänkte
att det aldrig skulle hända, och helt plötsligt:
"Åh, jävlar. Vi måste göra det här."
Nick och Brians passion och kunskap om motorcyklar är så unik,
och jag har länge letat efter ett projekt åt dem.
Det skulle vara kul att kunna ta nåt...
De här är heliga. Du vill behålla dem.
Starta dem då och då, men jag vill köra dem.
Jag vill ordna en grupp hojar att åka på.
Jag vill återskapa ett sånt event, men vi behövde ritningen,
en hoj att reproducera del för del, och det ledde mig till Jeff Decker.
Redan innan Jason berättade sin plan, ville han ha några motorcyklar,
och jag sa till honom att de inte var till salu.
"Jag vet att du har mycket pengar, men det kommer inte att hända."
Jag såg de här två hojarna i hans hus och blev hänförd.
De var som en spegelbild av vad jag skulle vilja vara som en hoj,
och jag var rädd för att fråga för jag ville inte förolämpa honom.
Men tiden såg han var min passion låg
och han förstod vad jag ville göra.
Jag vet inte vad det är med bergsklättring,
men det har varit den mest romantiska tävlingen.
Den fulaste.
En brädåkare kör bergsklättring.
Folk reste för att bevittna tävlingarna.
De var några av de farligaste tävlingarna på den tiden.
Det finns inget i geometrin som gjorde dem gatuvänliga.
Bara ett dussin tillverkades.
Det finns en generationsklyfta med många människor som kör,
de får inte se de här banorna och det är en äldre generation.
Jeff har alltid omfamnat det.
Min pappa var en bilkille, och jag fick alltid lära mig
hur smutsiga och avskyvärda och hemska motorcyklister var,
det var vad jag drömde om att bli.
Jeff är en konstnär. Han är som en levande...
Han gör allt med passion.
Jag försöker göra det, men en smutsigare version.
Jag är ingen idrottsman och ingen mekaniker,
men det är nåt med det som jag alltid har dragits till.
Det sätt jag uttryckte mig på var konst.
Inga konstgallerier stöttade mig.
Jag var tvungen att gå och byta min konst mot smutsiga motorer.
Jag var Jack och bönstjälken. Jag fick aldrig några pengar.
Jag fick motorcykeldelar, men var smart nog
att få rätt delar, och sen kunde jag byta upp mig.
Jag misslyckades i 20 år och insåg att jag klarade mig ganska bra.
Jeffs konst är slående.
Vi delar samma passion för bergsklättring och DAH,
och det syns i hans arbete.
Jag lägger dem på en hylla och låtit dem samla damm,
jag trodde aldrig de skulle köras.
Teamet han samlade för att sätta ihop dem,
är häpnadsväckande.
Jag tror inte det har setts sen 30-talet, och även då,
var det på nån kamera som inte filmade så bra.
Det var allt vi kunde se.
Att kunna använda alla våra talanger,
till att kunna regissera och filma det på det sätt jag vill,
och få folk att känna det, det är allt.
Bara tanken på att göra en tidstypisk klättring
med alla originalcyklar och alla mina vänner tillsammans
är nåt jag aldrig trodde var möjligt.
En gammal hoj har fått så mycket passion och kärlek
och hårda tider, de har sett så mycket, och jag vill höra dem.
Jag vet att jag inte kan köra alla, men jag ska försöka.
Jag har haft turen att välkomnas in i hojgemenskapen,
och träffat fantastiska hantverkare längs vägen.
Jag har träffat så många
som har öppnat sina hjärtan och jag älskar...
De visar vilken sort konstnär som de är,
och deras historier. Det är bara så vackert.
Vi tävlade ganska mycket mot varann, och blev vänner.
Du är nog den enda killen jag pratar med, så.
Du har inte tid med nånting.
Jag pratar med dig och min fru.
Nick är rolig. Han har ett Sopranos eller DeNiro-ansikte.
Han vill inte säga att han kan göra det. "Det är möjligt."
Och Brian Charles säger: "Ja, ja. Vi kan göra det."
Brian Charles är redo.
Jason är toppen. Han är som energi. Han är som en viljestyrka.
Att jobba med Jay, han är en så älskvärd kille.
Han har en vision av allt.
"Ja, för fan, det vill jag göra."
Men sen kommer man hem och tänker, "Fan. Varför sa jag det? Skit."
Hans karaktär och motivation hjälper dig att vilja bli bättre.
De tillverkar fyra av dessa hojar per år
men de är så unika, i ett litet utrymme.
Jag vill hylla de konstnärer
som sliter i en verkstad.
RED BOILING SPRING, TENNESSEE
På min resa för att skapa sällsynta hojar,
leddes jag till Mike Silvio, för att bygga en ny hoj från 1936.
-Inte en chans. -Ja...
-Den här staden är enorm. -Kom hit.
När jag fick träffa Silvio, han är bara... Han är jätterolig.
Han är rolig, rik på kunskap. Jag älskar honom till döds.
När jag träffade Jay, hade jag så kul
och träffade en kille som var passionerad om antika hojar,
och älskade dem lika mycket som mig, och vi kom överens direkt.
Jason har varit i branschen ett bra tag,
och hans namn dyker upp då och då.
Herre jösses. Det här stället är vackert.
Han har byggt detta museum.
Han har ett museum.
En dag kanske han inspirerar mig att skaffa ett museum.
-Är det originalfärgen? -Det är det.
-Det är hojen som startade allt. -Åh, jösses.
Jag ville alltid ha...
Jag växte inte upp med min pappa, men jag ville bygga en hoj,
bygga en bil.
Jag kunde inte det när jag växte upp.
Jag har alltid velat göra det.
Så att bygga en hoj var stort för mig,
och när jag var 19 sparade jag ihop pengar och köpte min första Harley,
och när man får gamla Harleys, lär man sig hur man mekar med hojar,
man får också träffa en massa vänner och det för dig in i ett samhälle
och tar en runt världen och träffa fler vänner.
Samfundet för antika motorcyklar är en mycket sammansvetsad grupp,
och det är det bästa,
du skapar relationer med människor som är likasinnade,
som är curatorer, som är byggare.
-Här är det. -Jag har aldrig sett den.
Jag fick den skickad till honom. Så jag är jäkligt förväntansfull.
Hur ser den ut?
Jösses. Titta på det där.
Jag har alltid arbetat med händerna.
Jag brukade få skäll för att jag tog isär saker.
Jag fick en ny leksak och jag var tvungen att ta isär den.
När jag började med motorcyklar, ville jag veta allt om det.
Jag älskar att arbeta på en hoj exakt like mycket
som jag att köra den.
Det luktar gott här ute.
-Hur var det i huset? Hur var det? -Gud.
Jag och Mike är båda från Iowa. Jag har respekterat hans konstform.
Han har en sån rikedom av kunskap, och han förevigar
och behåller all information från gamlingarna.
Det finns många människor som bara går vidare
med all denna vackra historia och berättelser
och jag tror att Mike är kopplingen till det.
Bra.
Herrejävlar.
Vi gick alla därifrån. Hojarna är bra. Det är inte vi.
Hojarna är bra. För mycket kul.
De här killarna öppnar upp sina hem,
och man får se vad som inspirerat dem och deras stilar,
och de är helt enkelt konstnärer.
-Första gången jag ser det här, Mike. -Jag är förväntansfull.
Jag har blivit ombedd att bygga hojar, i många olika färger.
-Polarn. -Ja.
Jag har alltid velat ha Pepto-Bismol. Det ser vackert ut.
-Jag vet att du inte gillar det. -Jodå.
-Ljug inte. -Nej, så här är det. Du har aldrig...
Om du har reservdelar,
kan jag köpa dem, så gör vi en 36:a?
Ja, för fan. Häftigt. Vem är din byggare? Silvio.
Mike Silvio. Slå upp det.
Jag lyssnade på Elvis.
Jag har haft en rosa Cadillac -55 sen 20-årsåldern.
Jag har alltid velat ha en 36 Knucklehead.
Du har två. Du har originalfärgen.
När Jason dök upp och presenterade den här möjligheten för mig,
blev jag upprymd.
Jag kunde inte ha varit gladare för han är en god vän.
Jag blev nervös när han sa att han ville ha en rosa 36:a.
Jag tror att av alla 36:or jag har, har jag ingen originalram.
Detta är den första... Varenda del på den här hojen
är tack vare mr Wolfe.
Det var en sak som stack ut när jag först träffade Jason.
Allt var rosa.
Hans skor, hans kläder, hans jackor, hans nyckelknippa till hans bil.
Han sa: "Vi bygger den här 36:an."
Jag vill göra den rosa, min favoritfärg.
"Är det okej för dig?" Han sa: "Ja, Vi gör det."
Jag kan föreställa mig folk som hittar den här
som undrar:
"Vem fan har målat en 36 Knucklehead rosa?"
Det är en original 36 Knucklehead-hastighetsmätare.
-Det är den mest sällsynta delen. -Jag har alltid velat ha en.
Det finns en viss tillfredsställelse man får av att använda händerna.
Folk går till Silvo och säger: "Jag vill göra det här,
jag vill bygga det". Och de ger honom en växellåda,
en förgasare, motor,
eller ibland har han tur och får en hel hoj.
Jag kan föreställa mig att han kör i 100 km i timmen
och nån står på hörnet och säger, "Det var en tsunami av coolhet."
Det är det ultimata ögonblicket när man säger:
"Jag kan inte fatta att jag har ett original."
Jag älskar tanken på att ta alla dessa små bitar,
som samlats in från hela landet,
och sen sammanföra dem med Silvio.
Med Wolfe och Silvio är det... Han har ett fenomenalt ställe.
Han är ett geni, mannen. Jag älskar honom.
Vi ses om sex månader.
Det är bäst att du fixar det. Annars är jag...
TOPSFIELD, MASSACHUSETTS
Tanken på att ta en väldigt dyr 1930-tals hoj,
ta isär den, skanna allt, och behöva göra alla gjutningar
och bygga den från grunden,
ingen skulle köpa en sån hoj och ta isär den, men det gjorde vi.
-Hej. -Hur är läget?
-Vi har motorcykeln. -Ja. Se här.
-1930 DAH. -Härligt.
Harley-Davidson. Mycket sällsynt.
Hojarna på den tiden var handgjorda och tillverkades för hand
med hela företagets kraft bakom en liten grupp människor.
Varje enskild del av den,
du kanske har gjort 100 hojar innan,
men det här är en utmaning eftersom ingenting existerade.
En digital representation av en del som inte kan reproduceras enkelt.
Att få in det digitala fotavtrycket är alltid smart.
Vi kan även få den ursprungliga gjutningen
och märken och allt ner till minsta detalj.
När vi bygger de här hojarna, stöter man på småsaker
som inte riktigt går ihop eller inte passar riktigt.
Varje liten del var handgjord, och jag satte ihop nåt.
"Den här delen passar inte. Vi skannar dessa,
och vi kommer att ha utskrifter och går till gjuteriet."
Hej, vi kan vara nån annanstans på den här planeten, nån annan kvadrat,
men det är här vi står. Det är här det händer.
Det är vad vi gör. Det är det här. Uppskatta det.
Jag säger alltid: "Om det inte är sketchy, är det inte kul.
Det är inte så vi lever. Det är så vi lever.
Att ha alla dessa hojar och dessa män
som jag kallar vänner... Det är vad jag har åstadkommit.
Bygga denna värld för mina vänner för att fånga detta
och vi kan skapa nåt otroligt, och det där är kul. Uppnått det.
Jag hade en dröm om att kunna ta alla mina vänner i det här samhället,
sammanföra dem, och tävla mot varann,
och det som kom ut av det, var Roamers.
De är en otrolig grupp, vars kärlek till hojar går djupt,
och de har en otrolig kamratskap,
och när jag träffade dem, var det som att välkomnas in i en familj.
Jag ville göra min egen lilla...
Nåt för mina kompisar.
Brian Cannon. Du har medium.
Det finns en rebellisk natur till motorcykelgemenskapen.
Jag är egentligen bara ett fan av allt.
Vi har en djupt rotad kärlek för hojar,
och vill skapa ett event där vi alla kan dela denna passion.
Jag älskar hur liten samhället känns.
Man träffar en person och sen har du en massa folk med dig.
Genom Matt Walksler träffade jag Buzz Kanter,
en legend i motorcykelvärlden.
Han har skrivit mycket om och har en djup kunskap om veteranmotorcyklar.
Det här är... Berätta lite om den.
Det är en originalfärg, original 1927 Harley
med mindre än 130 originalmil.
Den är över 95 år gammal och har körts mindre än 130 mil.
Det är en helig graal-motorcykel.
-Är ni redo? -Jag är redo.
Drömmar blir verklighet.
-Original allting. -Helvetes jävlar!
En 1927 JD är otrolig att titta på.
Det är svårt att förklara hur sällsynt denna hoj är.
Det är som att titta på en tidskapsel.
Alla som kommer nära den här hojen kan se den fantastiska lackeringen,
hantverket, som kan kopieras idag
men utan känslan, utan själen.
Jag älskar saker från tidigt 1900-tal på alla sätt.
Det fanns ett helt annat sätt att bygga saker på.
Jag jobbade ihop pengar vid 13 år och köpte min första crossmotorcykel,
Jag fick ta isär den, lära mig på det sättet, sätta i en ny kolv.
Redan från början var jag mekaniker.
Nåt jag älskar är att ta ett museiföremål som detta,
och inte bara stirra på den utan starta den.
Det är unikt med en så sällsynt hoj.
Japp, japp, japp.
-Det känns fantastiskt. -Hej!
Hojen var så välbevarad,
den hade vegetabilisk olja i tanken, för att förhindra rost.
Vi testade den och den rök upp hela verkstaden.
Hur många tävlingar har den deltagit i?
Det var själen den rymmer.
Att veta att Nick väckte liv i hojen med sin son där,
som upplevde sin första åktur, det var vackert.
Det är den känslan jag söker när jag hittar en gammal hoj.
-Vi stannar här allihop. -Jag älskar det.
Jag hör den.
-Den kommer in. Den är här inne. -Du tittade. Förstörde det.
-Är ni redo? -Ja.
-Den är klar.
-Wow. -Wow.
Herrejävlar. Lysande.
Åh, mamma! Den ser bra ut!
När jag tittade på den rosa 36:an, blev jag helt tagen.
Att ta alla bitar och att Silvio satte ihop min första 36:a,
och sen designa den som man vill.
Att gå från en vild idé till den här färdiga hojen,
och sen få köra runt den med mina vänner på deras 36:or,
är oslagbart.
Då så. Det här är första gången jag ska se hojarna.
En liten överraskning för mig. Den har varit på väg länge.
Regel nummer ett.
Åh, jävlar.
Du.
Jag har byggt och sett så många vackra hojar,
och det här är det mest fantastiska ögonblicket av att se dessa hojar.
Det är vackert.
Det är svårt att tro att det började med idén
att se en DAH väckas till liv igen.
Men att nu stå framför dem
och kunna köra dem är ett absolut privilegium.
Det är ganska fantastiskt att säga: "Den hojen där,
vi har Jeff Deckers här men att köpa den av honom.
Kan vi göra dessa?
För då kan vi göra våra egna hojar,
då kan vi göra DAH:er och DAR:er
och det finns bara en DAR där ute."
Bara så att vi kan tävla med dem.
Vi kan alla träffas och tävla i de här,
för alla bilder man ser av alla dessa killar på 1930-talet
som hade kul på de här hojarna. Det vill jag göra. Varför inte?
Att se dessa motorcyklar framför mig,
redo att tävla med alla mina vänner. Jag fattar inte att vi klarade det.
Tack för att du sålde den och du förde historien vidare.
Jag vet att du älskar den, men det betyder mycket att jag...
Att visionen att göra nåt sånt här,
där vi alla är tillsammans.
-Tack för... -Nej, absolut, mannen.
Och jag är glad att det blev så här, så vackert.
Och det här är förmodligen den enda gången?
Det har aldrig funnits fyra DAH:er samtidigt tillsammans.
Att bygga nåt som ingen nånsin har gjort förut
visade sig vara mer komplicerat än vad vi faktiskt trodde.
Ingen har nånsin kört dem.
En handfull människor i hela världen har nånsin åkt en av de här.
Det var som en önskedröm.
Man drömmer om det. Kan vi göra det?
Vi ska göra det. Okej. Och det sjunker in för alla.
Jag får min egen vision av en hoj och att sätta ihop en motor
och sen kommer tvivlet.
Och sen när den startar, är det den bästa känslan.
De är så sällsynta, och hur det känns, de är som...
De låter som de här lejonen.
Vi vaknade tidigt och startade dem
och det lät bara som en flock av lejon, morrande i mörkret.
Vi har väntat länge. Vad ska vi göra med dem?
Vart ska vi åka? Hur ska vi ordna dem?
Oavsett om det var på vår sida eller på inspelningsschemat
eller logistiken av allt. Jag tror att mycket kunde ha gått snett.
Det har varit mycket utmanande för alla,
eftersom vi vill göra alla dessa saker till verklighet.
Och det är bara jag. Det är bara mitt hjärta.
Det är allt jag vill.
Du tittar bokstavligen på allt som jag älskar. Och det är läskigt.
Jag visste inte
var vi skulle tävla med dem. Jag ville tävla med dem.
Jag tänkte att det skulle vara lätt att hitta en kulle
men allt öppnade sig faktiskt med en kär vän till mig.
Han berättade att han hade ett spår,
och jag sa: "Va?" Och vi gick och såg hans spår,
och det bara... Jag ringde min partner Brian.
Jag sa: "Jag har löst det. Vi har spåret."
Min vän sa: "Jag vet inte om man kan tävla de här gamla hojarna på den."
Risken är också att dammet här,
det är finkorningt, om det kommer in i motorerna,
förstör man dyra motorcyklar.
Man kan förstöra dem för att visa världen, men det är värt det.
Jag hade en galen idé att ta den här mycket sällsynta hojen,
DAH.
Sen gjorde vi tre av dem.
Detta har inte hänt sen 1930-talet.
TÄVLINGSDAGEN
Att få se Decker göra en klättring med en hoj
som startade hela den här resan, det var overkligt.
Konstnären.
-Ja, Decker! -Högsta nånsin.
Det var så coolt.
Han såg inte det här komma.
-Det är fantastiskt. -Okej.
Först till toppen mellan Cannon, Charles och Toscano,
5000 och det går till vilken välgörenhet du vill.
5000 på den här, eller hur? Den första. Är ni redo?
Gör kamerorna redo.
Stoppa in den.
En dröm som går i uppfyllelse.
Jag kan inte fatta att jag tävlar med mina kompisar.
De här hojarna är som målningar.
De är otroliga konstverk, och de har bara stått där.
Jag ville göra en show om alla dessa hantverkare,
och ni är toppen. Ni vet att jag älskar alla dessa gamla hojar.
Jag vet inte hur man bygger dessa för hand, så jag uppskattar er.
Jag älskar att åka och jag älskar att ha mina vänner
och det jag är bra på är att fånga vad ni är bra på.
Jag behandlar dem som ömtåliga saker, och ni killar hamrar på dem.
De här är bättre än originalen. Helt otroligt.
Och att se dem behandlas så här,
det är nåt på en annan nivå.
Gruppen du har fört samman, som vi har lekt med, det är bara en familj.
Det är fantastiskt.
Folk från hela världen samlas, likasinnade, och det är bara...
-Ni är fantastiska. -Tack, Jay.
-Ja, bröder. -Absolut, mannen.
De har aldrig körts sen 30-talet
och vi tävlade med fyra stycken av dem.
De har aldrig ens haft fyra av dem tillsammans nånsin.
Det är så coolt och så roligt, och de som skapar dem
är hänförda. Jag kan inte ens fatta det.
Jag hoppas att folk blir inspirerade av det:
Det är inte möjligt, men är det? Låt oss göra det. Låt oss försöka."
Jag hoppas att jag aldrig glömmer det.
Det är i stort sett... Det har varit riktigt fantastiskt.
När jag är borta kommer den att finnas kvar.
Jag kan lämna nåt åt mitt barn.
Han är bara 1 år gammal nu,
så han kommer att kunna se processen.
Ja, nåt för mitt barn att se.
Det är galet att se dem alla komma till liv,
och speciellt när man har ett dussin motorcyklar som startar samtidigt.
Det är som monster som skäller på varann.
Innan jag började med skådespeleri jobbade jag i en surfshop.
Jag var 19. Jag ville bara klättra och surfa.
Och när jag började skådespela, tjänade jag inte mycket.
Allt jag ville ha var en Harley, och jag ville ha en Panhead,
och jag fick den till slut. Jag visste bara att jag ville ha en.
Jag har kört hela mitt liv, men jag visste ingenting om det.
Jag älskade det ljudet, hur det kändes.
Jag ville lära mig.
Jag ville dyka ner in i kulturen kring det.
Jag ville åka genom Amerika
och jag ville åka till alla dessa destinationer
och säga: "Okej. Här är bara...
Mitt liv är i de här väskorna."
Jag var en vagabond i min Harley.
Du kan vara på en ny hoj och jag på en gammal.
Vi är på samma väg och det är bara...
Det är en sån känsla att vara på nåt som är så gammalt.
Inget kan slå det.