Er en drøm som går i oppfyllelse. Jeg skal gi lys til Todd Hido.
Flytte den nærmere?
Jeg bruker bremselysene...
-Rygg halvveis. -Halvveis.
Jeg bruker lastebilen til å få litt rødt på den veggen,
så det ser bra ut.
Jeg kan ikke tro at dette skjer. Dette er helt utrolig.
Bare å være her, gjør meg engstelig,
for jeg lurer på om alle disse menneskene vet
at Todd Hido bor her.
OAKLAND I CALIFORNIA
Hei, Todd!
Å, jøss!
Hyggelig å treffe deg.
-Det er en glede å møte deg også. -Ja, ja.
-Jøss. Huset ditt er nydelig. -Takk.
-Vakkert ute. -Takk.
-Kom inn. -Jeg tar av skoene.
Første gang jeg så bildene hans, det er vel minst 18 år siden.
Jeg tenkte: "Hvem tar bilder av minnene mine?
Hvordan kom de inn i tankene mine?"
Å gå inn i leiligheten hans og se bildene og fargene,
jeg hadde bare et åpent hjerte, jeg kastet ut mana
og aloha. Jeg er virkelig 100 % rørt
av arbeidet ditt. Jeg vil lage filmer som deg og filme som deg.
-Her er det! -Ja.
Ok. Så det er mitt favorittmaleri du noensinne har laget til meg,
fordi det minnet meg om bakgatene der jeg er.
Det var den første jeg så.
Jason og jeg møttes fordi han likte noe av meg på Instagram,
og jeg tenkte: "Det er Jason Momoa."
Jeg visste ikke om hans lidenskap for fotografi,
jeg visste at han var skuespiller
og at jeg likte det han gjorde.
Jeg tror ikke jeg forsto hvor stor fan han var
av arbeidet mitt, og hvor mye han visste om det.
Og så, bestevennen min, han og jeg pleide å få postkort,
vi hengte dem overalt.
Jeg hadde to av boken din. På reise
-henge jeg dem overalt. -Jøss.
Hido, det er slik, kompis.
Det er Tom Waits, og der er Todd Hido.
-Du er der oppe. -Det er rått.
Det kan være en Ani DiFranco,
det kan være en filmskaper der et sted, men du er blant topp
-fire. -Det setter jeg pris på.
Det er sinnssykt, for hvordan jeg føler og hvordan jeg ser.
-Det er... -Det er en forbindelse.
Alt det der, hvordan det har... Alt du lager.
Jeg er ingen fan av fotografering
sånn at jeg samler på bilder. Jeg har bare Todd.
Jeg ser bare på dette, og selv om han har bøker
som inspirerer ham, skjønner du?
Det er jo bare ham. Det er så enkelt for meg.
-Ja. -Takk.
-Bursdagsgaven min. -Det er fantastisk.
Jeg er hjemme hos Todd Hido.
-Det uttales Hido. -Hido.
-Ja. -Så kult.
Ja.
Jeg heter Marina.
Jeg heter Marina Luz, jeg heter Marina Luz Hido.
Ok, vent, vi må begynne på nytt.
Mitt navn er Marina Luz, og jeg er kona til Todd Hido,
og jeg hjelper ham ved å kjøre ham rundt
slik at han har tid til å se på verden.
Basert på kunstverkene hans tror folk han er en humørsyk, stille einstøing.
Han er en pratsom tullebukk, og det elsker jeg.
-Ja. Den er grei. -Sånn, ja.
Jeg sitter ikke i baksetet for noen.
Det er det største komplimentet jeg kan gi, sir.
Takk, sir. Jeg setter pris på det.
Han minner meg mye om Jay, måten tankene deres fungerer på.
Jeg kan se for meg at begge to tar inn hele verden.
Dette blir så spennende.
Tåken ruller inn, og det er røykfylt.
Todd har aldri hatt dette før, så vi ga ham flaks.
-Ja, du brakte meg flaks. -Å, jøss.
Jeg vil bare lære av ham. Jeg vil se prosessen hans,
bare være en flue på veggen og se ham jobbe.
Vi kjørte 20 minutter, 30 minutter, og plutselig kom tåken,
og så, pang, er det et Todd Hido-maleri.
PACIFICA I CALIFORNIA
Gjennom frontruten er alle regndråpene og all disen,
og all tåken er der, og jeg tenker: "Dæven.
Jeg kan ikke tro hva jeg ser."
Jøss.
Jeg fant dette nabolaget i Pacifica, det var i 1996,
og jeg har dratt dit siden for å ta bilder.
Så jeg er sikker på at jeg sto her et sted,
med stativ og sånt, og den tildekkede bilen var
der den hvite bilen er, og dette er lyset.
Vinden beveget seg nok til at den blåste i biltrekket.
Sprøtt. Dette er stedet.
Men ja, her er det.
Så spesielt. Å, jøss.
-Jeg er så glad. Jøss. -Jeg er også glad.
Lysene blir bare bedre...
-Ja. -Se på det ferskenhuset,
se på disse vinduene. Hvem pokker... Se på det huset!
Mange av husene ser akkurat ut som husene i Midtvesten,
for de ble bygd av den samme byggherren
av den første forstaden i USA, som var Levittown.
De bygde et nabolag i Pacifica, noe som er bisart, men sant.
-Se på den utsikten, kompis! -Hyggelig å treffe deg.
Det er gøy. Jeg skal vise dere noe annet også.
Så det er det jeg vil gjøre, på baksiden av huset.
Hvis du svinger til høyre, rett her.
Vi kan parkere der,
-hvor det ikke er... -Ingen folk?
Jeg drar ofte tilbake, for om du vasker etter gull og finner gull,
så flytter du deg ikke nedover elven.
Du holder deg rundt det området litt,
og det er derfor jeg besøker steder. Ta til høyre.
Og jeg har sett at ting forandrer seg mange steder.
Også du forandrer deg, og øyet ditt, og omgivelsene,
og det er et veldig viktig poeng i begge våre kunstformer.
Det er å alltid være bevisst og i nuet
og lete og se. Å være opplyst, er å være bevisst.
Så når du er på jakt i de øyeblikkene
og blir inspirert av alt dette,
det driver meg, og det å være i passasjersetet med ham,
i cockpiten: "Jeg kan ikke tro at dette skjer."
Vi stoppet ved et supermarked. Jeg sa: "Hvor er vi?"
Det er en KFC og en Taco Bell.
Så kjører vi, og han går bak butikken, og det er
et rosa hus, et beige hus, et blått hus,
og der... Jeg er i maleriene hans.
-Galskap. -Visst pokker.
Og det er helt tåkete! Tåkete av røyk,
og så er det tilfeldigvis vann på frontruten vår nå.
Det er sinnssykt. Hodet mitt...
Det er greia, men vi kjørte i solen.
Hos ham var det sol.
-Det er sinnssykt. -Utrolig.
I årenes løp har jeg lært at alt det bra ligger bak noe annet,
bak et hotell eller et supermarked eller bak gjerdet,
eller at det er en del av verden folk ikke ser, og der er virkeligheten.
-Ja! -Ja.
Ja! Førerkort og vognkort, sir.
-Unnskyld meg, sir. -Todd Hido.
Ok, unnskyld. Min feil, beklager.
-Det er gøy... -Det er utrolig. Ja, vi deler.
Det kule med denne bilen, er at den er anonym.
Ingen vet hvem du er.
-Det er det jeg må gjøre. -Kvitt deg med den rosa Cadillacen.
Rosa Cadillac og min enorme EarthRoamer.
Litt mer, liksom, litt mer lavmælt.
Klipp håret og ta av den rosa skjorta.
-Ja. -Se på meg, se på meg!
Det gir deg lyst til å jakte.
Han har det i seg. Det er bare å jakte på steder og øyeblikk
og hva omgivelsene har å by på, og hver dag er unik.
Hver dag har sin skjønnhet, og du må ha de rette øynene.
Alt er i bakgatene, side B. Det er under bordet.
-Jeg så cyan-filteret... -Det cyanfargede, ja.
-Fjern cyanfilteret. Perfekt. -Ja, akkurat.
Jeg tar bilder ut vinduet, noe jeg gjør,
ikke hele tiden, men ofte,
det skjedde da
jeg kjørte nedover veien og det begynte å regne,
og masse fantastiske ting skjedde foran meg,
men jeg kunne ikke stoppe, for jeg kjørte,
så jeg tok bare noen bilder på den måten, og så fungerte de.
Det var noe med blikket det ga bildet
gjennom vinduet i bilen.
Det gir bare en følelse som fungerer for meg.
Jeg tror fotografiene hans fungerer som minner,
der minnet ditt ikke er helt skarpe.
Du husker visse ting helt klart, eller du tror det,
og andre ting er uklare, og det er slik bildene hans funker.
Øyet hans gjennomborer hjertet mitt.
Jeg vokste opp i Iowa og visste hvordan det var
å kjøre i timevis på prærien uten å se noe,
og i det rommet, må man være kreativ.
Det er noe i fotografering om det avgjørende øyeblikket.
Jeg vet sikkert at det finnes avgjørende øyeblikk i landskapet
som har med lys, været, stedet,
og deg som møtes å gjøre.
Et helt liv med å finpusse håndverket har gitt Todd en form for kontroll
over bildene sine som virker uanstrengt.
Dette er ganske surrealistisk, fordi vi er i et ranchmarked.
Det er som et kjøpesenter.
-Start regnet. -Og han stopper her.
Nei, det regner ikke ute, men på grunn av kondens,
venter han, og han får, du kan høre det,
alt regnet som kommer på frontruten i tåken,
i denne byen, vi er nær havet i Nord-California,
og han gjør seg klar, og du går ned denne bakgaten.
Jeg slår av denne, så du kan se.
Du ser et lys tennes i tåken inne i et av husene.
Du vet at vi snakket om perfekt timing?
Vi var akkurat der vi skulle være,
og jeg sto bak Todd. Jeg ville bare ta bilde av ham.
Han er i sitt eget maleri, og jeg sitter der
og ser på Todd, og han er i maleriet sitt.
Jeg er helt i hans verden.
-Wow. -Det er vakkert. Det liker jeg.
Perspektivet og hvordan skyene
og himmelen ser lilla ut nå. Det er kult.
Det er i bunn og grunn Hidos drømmeland.
Det er så kult. Jeg elsker å være her.
Jeg har kommet hit i 20 år.
Se på det. Maestroen.
Så ofte går jeg ut og fotograferer,
og noen ganger går jeg ikke ut av bilen,
for jeg tenker at det ikke er så bra som de andre,
det er ikke like bra eller bedre enn andre bilder,
og det hemmer deg litt, den tankegangen,
men så sier jeg til meg selv: "Nei, din idiot,
ut av bilen..."
-Ha det gøy. -"Hvordan fikk du
alle de bildene? Ved å gå ut av bilen
og gjøre det med bildene."
Det er så bra som det kan bli for meg.
Dette er et bilde jeg elsker nå, se på det glødende vinduet,
og menneskene kom inn på det andre soverommet,
og gardinene er trukket fra litt.
Så vi hadde lys i huset, de ble slått av.
Naboens lys ble slått av,
og jeg sa: "Jeg kjører bilen rundt, så lyser vi på det."
Dette blir det rette.
Greia med Jason og jeg,
hvorfor liker han meg? Hva er han interessert i?
Hvorfor liker han arbeidet mitt? Så sa han at han var fra Iowa,
og jeg tenkte: "Selvsagt, han elsker landskapene jeg lager,
for Iowa er akkurat som Ohio."
Det er noe med forståelsen av det rommet om vinteren
og åpenheten det å bo på et slikt sted bringer.
Det er denne ene tingen som førte oss sammen,
noe jeg synes er veldig fascinerende.
-Takk, sir. -Velkommen.
Jøss.
Den der tok knekken på meg.
-Det tok knekken på meg. -Jeg elsker det.
Den tok knekken på meg, den også,
og de fordømte korsene på Island også.
-Jeg har dem under her. Ja. -Pokker ta!
Det er fantastisk. Jeg er glad du likte det.
Jeg har fotografert i en eller annen form hver dag
siden jeg var 18 år gammel.
Da jeg var tenåring, kjørte jeg BMX.
Der jeg vokste opp, i Kent i Ohio, hadde vi grusstier
som vi lagde i skogen,
akkurat som barn med en iPhone og et skateboard,
du vil filme det du og vennene dine gjør,
så jeg lærte meg å ta bilder av vennene mine.
Fotografering reddet meg faktisk på en måte,
for jeg var den klassiske gutten fra Midtvesten,
var kanskje ikke så sikker på hva jeg skulle gjøre i livet.
Da jeg begynte å lage bilder
og innså hvor mye jeg likte det,
forandret det måten jeg så på alt på.
Det verste for meg er at det er sol og alt er perfekt.
Jeg liker alltid stemningen og atmosfæren...
Jeg lurte på om du drar til et sted
og blir deprimert, for...
Du blir veldig deprimert fordi det er en fin dag.
Jeg har blitt veldig flink til å se på værmeldinger,
og i all hemmelighet har jeg et ønske om å bli en ekte stormjeger.
Som i Elko i Nevada. Jeg har hørt at det er frossen tåke.
-Jeg var der et par dager. -Det er det jeg vil snakke om.
Jeg tenkte: "Må du studere værmønstre?"
Ja, det gjør jeg. Jeg vet alt om det. Jeg er helt med.
Det er som tornadovarsel.
Jeg skulle gjerne vært i en tornado.
Det som er utrolig med Jason, er at han har en million ideer,
og han er lynrask. Jeg er faktisk også litt sånn.
Jeg er spent på å se hvem som inspirerer deg, for etter at jeg kom,
var jeg skuffet over verden.
-Jaså? -Ja, hva nå, liksom?
Han kom i en tid da folk ikke var ute og gjorde en masse ting,
og det var fantastisk å ha denne store, elskelige mannen
som kom inn i din verden og beundret hver eneste centimeter.
-Jeg kan være assistenten din, Hido. -Ja. Kan du skrive fort?
-Nei. -Ok. Vi har et problem.
Hvordan kommer vi inn? Du bare slår den, sant?
Det er bare hyggelig å ha noen som setter pris på alle de små tingene
som du har skapt i din verden.
Jeg elsker denne. Det var da jeg begynte å innse
at disse handler om forhold.
To personer som ser på TV med lyset av samtidig
i forskjellige rom, og jeg bare: "Hva?
Hvordan er forholdet? Hvorfor er de ikke sammen?"
Og jeg innså at det handler om hva som skjer i huset,
og om å vise disse tingene
uten å vise menneskene som er involvert i det hele.
Å se i bøkene mine med ham, side for side,
det er ikke noe man får gjøre med så mange.
Det er faren min på hans collegeavslutning,
som holder opp broren min og det tomme fatet.
Den er sprø. Diplomet hans og broren min,
hans to prestasjoner, ikke sant?
Og faren min var fotballspiller. Faren min vokste opp
i et jævla sprøtt hjem, det var så ille
at han og broren sov i bagasjerommet innpakket i et teppe
noen ganger om natten, han vokste opp i et sprøtt hjem.
Så jeg forstår hvor han kommer fra, men han lagde helvete hjemme hos oss,
og det er mye av det i arbeidet mitt.
Det er på en måte det som er drivkraften bak mye av det.
Å sitte personlig og gå gjennom arbeidet med ham,
det vil jeg alltid huske. Det var noe som var helt utrolig.
Han setter virkelig pris på arbeidet mitt, og det var spesielt for meg.
-Wow. Nydelig. -Takk skal du ha.
Etter den tiden med Todd, var jeg bare full av kreativitet.
Jeg jobbet over hele verden, men Todd og jeg holdt kontakten.
Det var bare begynnelsen.
TO ÅR SENERE
-Hva er klokka? -07:45.
-Er den 07:45? -Ja.
Jeg trodde klokken var 04:00.
Jeg våknet nettopp i Todds studio.
-Jeg snakker med maleriene hans. -Du er i maleriene hans.
Vi kom veldig sent hjem i går kveld, men jeg er gira,
for i dag skal vi på jakt med Todd
med nye kameraer til et sted som heter Eames Ranch.
PETALUMA I CALIFORNIA
Det er noe med ting som er ødelagte
og som ikke er like interessante som det som er igjen.
Dette er mitt nye jeg.
Sist vi filmet, hadde jeg nettopp hatt en gastric bypass-operasjon,
så jeg var den samme personen som jeg hadde vært
mesteparten av mitt voksne liv, overvektig, og ikke så sunn.
Moren min gjorde det for tre år siden og fikk gode resultater.
Og jeg tenkte: "Moren min er inspirasjonen min,
så hvis hun klarte det, kan jeg gjøre det."
Dette lyset er fantastisk, ikke sant?
Det er det viktigste jeg har gjort i mitt voksne liv,
å bli frisk.
Jeg fikk starte livet mitt på nytt,
og det er utrolig at dere har fått både før-og etter-delen av det.
Han delte så mye med meg, så jeg ville kjøpe noe spesielt til ham.
Todd fotograferer mellomformat. Jeg elsker Leica.
Sett det sammen, og du har Leica S-3, et av mine favorittdigitalkameraer.
Jeg bytter ikke utstyr så ofte, fordi jeg har visst at
man blir god til noe
ved å ha noen konstante ting som du kan og mestrer,
og de tingene som endrer seg, er det du bidrar med.
Når noen introduserer deg for noe, og du vokser av det,
det er det beste scenariet for alle.
Å bli undervist av idolet ditt, mesteren din, læreren din,
det finnes ingen større, og å kunne kjøpe ham
dette Leica-kameraet,
som jeg tror er... Jeg elsker Leica. Så jeg ville gi ham mellomformatet,
som de ikke har så mange av, og de er dyre.
Hva er bedre enn å kjøpe idolet ditt en ny pensel
og si: "Hei, la oss ta bilder sammen, og jeg skal lære av deg"?
Det er sprøtt, for det er et hus som er bevart på Eames-instituttet.
Og det ser ut som et Hido-maleri.
Det er surrealistisk å gå inn, som om det sitter fast i tiden.
Du skulle ønske vi ikke tok tingene. Jeg vil ha dem på museum
og beholde det slik det var og slik historien var.
Det er ikke altfor langt tilbake, på femtitallet,
ute i Petaluma, det er sprøtt at neongrønn passer til det,
og du får se hvordan moten var på den tiden, og at tiden har gått,
og at det aldri forandret seg, og det hadde støv og tid på seg.
Nok en gang var jeg i et av disse maleriene, og det er fenomenalt.
Jeg elsker sånt som er etterlatt, som kleshengere i skapet.
-Ja, ikke sant? -Ja.
Ja. Sånn, ja. Det er fantastisk.
-Det er episk. -Vakkert, ikke sant? Takk.
Hadde aldri trodd jeg skulle fotografere
side om side med Todd.
Jeg trodde ikke jeg kunne være venner på dette nivået med ham.
Jøss.
Det jeg er mest tiltrukket av, er lyset.
Jeg følger bare lyset rundt meg mange ganger
og tar bilder inn i det, og det får meg i gang.
Så jeg vil ikke fremheve det lyse, men dette handler om det og gullet.
Ja.
Når du beveger kameraet, bare i små skritt,
bremser det ned tempoet og viser deg hva som er mulig.
Han er mer aloha enn meg.
Han vil at folk skal vite at det ikke er noe stort mysterium,
det er bare å gjøre arbeidet og komme seg ut,
og så deler han det.
Det er ikke slik at han tar ett bilde...
Han er fortsatt på leting, prøver å mestre håndverket sitt.
-Jævlig bra, kompis. -Takk.
Fantastisk.
Når du går inn i rommet, innser man
at det er mye mer enn bare ett bilde i dette rommet.
Og mange ganger er det bare å få
og bare et annet synspunkt,
å komme hit og endre lyset
med persiennene, og det er perfekt lyskontroll.
Jøss.
Det er noe med rommet, som et hjem, og overflatene.
Overflatene forteller historien.
Familien min hadde et sånt teppe.
Oransje. Vi hadde slike gardiner med det lyset som kom gjennom,
og jeg husker bare slike ting.
Det er noe med de stedene du husker
fra barndommen din, de er bare innbakt i minnet, tror jeg,
og så reagerer du bare.
-Det er en tidskapsel og... -Ja.
Jeg har aldri hatt det så gøy med å ta bilder.
-Å? Fantastisk. -Du bare går inn
og tenker: "Herregud." Og du har rett,
en liten vinkel, noen cm hit,
-noen cm dit. -Ja.
Litt mer tak, skyggene endres, lyset endres.
Nå er jeg litt stressa,
for vi burde være i det andre rommet og ta bilder på grunn av lyset.
Men det er fantastisk å bli tatt bilde av av deg.
Jeg vet det, vi er begge fra Midtvesten,
men jeg har aldri sett et sånt teppe og en sånn stol.
Det er noe med dette,
det er en æra som jeg synes forteller en historie.
Hvordan finner du den tingen du gjør,
det sporet du skaper for deg selv?
Det kommer med tiden.
Du vet ikke nok til å se etter det når du begynner,
men etter hvert som du går inn i det, begynner du å navigere
for å lage bilder som blir mer og mer dine.
Jeg vil trene opp øyet mitt slik og virkelig forstå teknologien
som ham og det håndverket han gjør, så det var stort for meg.
Din jævla fyr.
-Ganske fint, ikke sant? -Herregud.
Er det slik himmelen min ser ut? Dette er...
Jeg mener det, kan vi gjøre dette resten av livet?
-Ja, absolutt. Ja, jeg er med på det. -Jeg tenker: "Her er det."
Ja, for pokker. Dette er gøy.
Jeg viser hjertet mitt, og mer lidenskap
kunne ikke kommet ut av ham. Dette er toppen for meg.
Det er veldig kult å ha Todd og kona hans, Marina,
vi er gira fordi det er en foryngelse.
De har gjort det i 30 år eller noe sånt.
Det er en god følelse å vite at denne fyren liker meg
og det jeg har gjort.
Det er mye overlapping mellom ham og Jay.
De slutter aldri å lære, de vil aldri slutte å lære.
Alt er interessant,
og det er det spennende å stå ved siden av og være en del av,
og jeg føler meg bare så heldig som får ta turen med ham.
Jason og jeg har kommunisert frem og tilbake ofte,
når han kommer inn i livet ditt, er han i livet ditt
på sin store måte, og det er fantastisk.
Han er så begeistret for ting, og det er fantastisk.
Det er ikke mange mennesker i verden som har den energien.
Jeg setter stor pris på viljen dere har til å lære
og spørsmålene dere stiller, og dere får ting ut av meg
som minner meg om da jeg var lærer for 20 år siden.
Ofte er ikke studentene så engasjerte i dag,
men dere er så sultne på informasjon, og det er en gave, og det liker jeg.
-De er utrolige. -Det er fantastisk.
Og se hva som skjer med tåken.
Det gjør hele bildet lettere, for det som skjer, er
-at det svever i luften... -Ja.
Det fanger opp lyset du ikke engang vet er der.
Jeg elsker disse av oss.
Det er virkelig flott. Det er så bra.
-Jeg elsker det. -Ja.
-Å! -Ok. Se på det.
-Send meg det. -Det er helt utrolig.
Hvem skulle trodd vi var tvillinger?
Jay, jeg vet at du ikke pleier å arve ting, men...
Jeg elsker å arve fra deg. Tuller du?
-Jeg skal gi deg denne. -Jøss.
Dette er riggen din, det er et jævla monster...
Den er enorm.
Folk blir glade, de ser meg og sier:
"Å, treforken din, signer denne", og du tenker
det er vakkert. Du gjør det for barn.
Og nå forstår jeg det, det er stativet hans.
Det er sprøtt. Det er det merkeligste jeg har,
men det betyr alt for meg at han brydde seg nok
og kunne se at jeg var lidenskapelig nok til å fortjene det.
De laget et stativ,
-dette er stativet. -Det er ment for deg.
-Jeg elsker det. -Jeg også.
-Og fra deg betyr det alt. -Takk.
Takk. Jeg er så glad for at du liker det, så...
Jeg har aldri hatt muligheten til å se Todds arbeid på et museum.
Jeg har bare sett det i bøker.
Så det var en stor ære å få se det for første gang med ham.
Dette er et av de beste fotomuseene i verden.
Ja, og det er Bay Bridge.
Da jeg var liten, hadde jeg aldri vært på museum.
Kultur var ikke mine foreldres interesse, ikke sant?
Og de var opptatt med jobb. Mamma var kasserer på et apotek,
og pappa var rørlegger, og de jobbet hele tiden,
så de hadde ikke tid til å sette seg inn i sånt.
-Au. Kom igjen. -Jeg gjør det.
Ja vel. Ok. Så dette er første gang jeg også ser
dette arbeidet innrammet, som er noe som ble laget for...
Dette er mitt samlede verk, Bright Black World.
Det har ikke blitt sett i denne sammenhengen, som dette,
og pandemien bremset opp alt,
så dette ble satt på vent, og jeg har ikke engang sett
disse innrammede, som jeg er imponert over.
-Kompis. -Ikke sant?
-Takk. -De er utrolige.
Takk skal du ha.
Jeg hadde aldri trodd at verkene ville bli samlet inn av et museum,
at noen synes nok om det du gjør til at de vil ta vare på det
og vise det til noen andre,
det er omtrent så bra som det kan bli i livet.
LEICA HOVEDKONTOR WTZLAR, TYSKLAND
Samarbeidet med Todd inspirerte meg til å lære mer om verktøyene
vi bruker til å lage bilder.
Det viste meg alt jeg ikke visste, og hvor mye jeg ønsket å vite.
Dette ser ut som en gammel Macintosh, og hvorfor virker ikke FaceTime?
1977, Ralph har vært her. Du har laget alle linsene mine.
Din jævel.
Å få en invitasjon til Leica
var en enestående mulighet.
Bror.
Ja! Fortsett sånn!
Jeg fikk sjansen til å kjøpe historiske kameraer.
Så jeg inviterte selvfølgelig Todd til å ta en titt på det jeg kjøpte.
-Jøss. -Se hva jeg fikk i dag.
Det er helt utrolig.
Denne reisen med Todd har introdusert meg for andre kunstnere.
Apocalypse Now er min favorittfilm i hele verden.
Denne kom ut det året jeg ble født. Herregud. Se på det.
Det er alle bildene som fotografen tok av...
-Ti av tretti, se på det. -Wow.
Dette er alle bildene han tok på settet til Apocalypse Now.
Hopper hadde på seg disse!
Dette er det jævla settet. Hvor er bagen? Dette er bagen.
Jeg kan ikke tro at du har det, det er Walker Evans' kamera.
Det er helt utrolig.
Walker Evans var en fotograf fra depresjonstiden.
Han tok bilder av hverdagen og gjorde det ordinære til kunst.
-Jeg er imponert. -Jeg også.
Jeg husker at jeg lærte om dette i fotohistorie.
Walker Evans, Many Are Called og det er åpenhjertige fotografier
av folk på T-banen, og for å oppnå dette nivået av
å ikke være bevisst på kameraet, var det Walker Evans gjorde,
han mørkla kameraet og malte kameraet svart,
og la det i frakken, og han hadde en liten
kabelutløser, ikke en liten en, en lang en, den var oppe i ermet,
og han kunne ta bildene, og det var derfor...
Det er sånn folkene... Bildene er så...
-Lite iøynefallende. -Akkurat.
-Det er det de er. -Hvor utrolig var ikke det?
Det er utrolig, og jeg kan ikke tro at dette er Walker Evans' kamera.
Det er helt utrolig.
Jeg er veldig interessert i fotografiets historie.
Jeg bor i et hus med 7000 fotobøker.
Det er det viktigste du kan gjøre
for å utvikle deg visuelt, å ta inn mange ting.
Jeg har aldri forstått folk som var redde for å bli påvirket. Det er bra.
Dette er den første utgivelsen, den første kommersielle Leica.
-Det er et stykke historie. -Ja.
I likhet med Walker Evans' kamera, har denne oppfinnelsen endret måten
vi ser verden på, for de var i stand til å reise verden rundt,
uten å måtte bære med seg trekamera og glassplater.
Når vi snakker om slike ting, er vi ikke eierne,
vi er bare de som overfører dem i tid
slik at andre kan komme etter oss. Det er hemmeligheten bak Leica
og mange andre ting som folk elsker i livet.
-Vi transporterer dem. -Vi transporterer dem.
SEKS MÅNEDER SENERE
-For det første, velkommen til meg. -Takk.
Det er en drøm som går i oppfyllelse å ha en liten blueshytte.
-Nat er her. -Denne herren.
Denne herren er her.
Sist vi var sammen, var vi i Tyskland, ikke sant?
Og jeg har kommet hit. Jeg har Apocalypse Now.
Han sa: "Vet Jason hva disse kameraene er?"
Jeg sa: "Vet han hva disse kameraene er?"
Ja, for jeg fortalte ham det.
-Hva søren? -Jeg vet hva de er.
Men jeg kjente ikke til Robert Walker.
-Nei, Walker Evans. -Walker Evans.
Robert Walker er et null.
Robert Johnson og Johnny Walker, de er kompiser.
-Walker Evans, som jeg sa... -Ja.
Dette er altså kameraet hans.
-En liten linse. -Hans kamera?
Det er det kameraet som Walker Evans brukte.
Og jeg ville åpne det med Todd, for liksom...
Han er en stor inspirasjon.
Walker Evans er en av favorittfotografene.
Kameraene og maskinene vi bruker, som syklene dere lager,
alt har en historie, og det er veldig viktig.
Den historien er interessant, og det betyr mye for meg.
-Endelig. -Wow.
Jeg har noe Todd Hido vil ha.
For han vil ikke ha gamle, rustne biler,
vil ikke ha skitne klær, Harley-er, han vil ikke ha gitarer.
Han vil bare ha kameraer. Hva kan jeg gjøre?
Og han er kompisen min, mitt idol, så jeg bare:
"Jeg skal kjøpe dette kameraet til ham."
Og det visste jeg ikke da du bød på det.
-Han får det. -Det ante jeg ikke.
Jeg oppmuntret ikke til noe, jeg fortalte ham bare
-hvordan jeg... -Jeg mener det, bror.
Å, herregud!
Så dette ble på en måte en realitet fordi jeg reiser med Todds malerier
og har dem i husene mine rundt i verden.
Jeg vil reise med favorittsakene mine,
som minner om barna.
Vi prøver å gjøre den litt mer bærbar og vagabondaktig.
Så vi vil lage noe sammen.
Dette er porteføljeboksen
som agenten min brukte i New York City i 20 år,
og den er jo designet slik at du kan ødelegge den litt.
Dette er som biblioteksstoff. Helt vanlig biblioteksstoff.
-Marina har designet denne. -Den er fantastisk.
Å, pokker! Det er...
Jeremiah. Se på dette, jeg suser gjennom.
-Jeg er med i et Hido-maleri! -Du er i det.
Det er så kult. Jøss.
Jeg har laget et gummistempel, og denne samlingen vil vokse.
Nydelig.
Og noen av disse er nye bilder som jeg ikke
har delt med noen, men jeg elsker dette.
Det er utrolig. Å, kompis.
Og dette er min Leica.
-Ja. -Du hjalp meg.
-Ja. -Den klarheten.
-Er det S-3? -Dette er det.
Ja, det er det. Og så det kameraet og F-L-2, det er de...
-Hva pokker? -Jeg kvittet meg med andre kameraer.
Jøss.
Vi har vært der, kompis.
-Og se på fargene. -Det er så bra.
Ikke sant?
Jeg er så glad i dette. ***! Unnskyld, pip!
Se på det. Vi... Jeg var der.
-Herregud. Det er så bra, Todd. -Er det ikke flott? Takk.
Dette er kameraet som du ga meg.
Jeg elsker at du ba meg om å lage noe til deg.
Og alt fortsetter å utvikle seg.
Dette blir bildene våre. Jeg er...
-Ja. Det er som... -Tiden sammen, og så...
-Det er vår dagbok... -Ja.
-om hva vi skal gjøre. -Kult.
Og jeg er så klar for alt dette og så spent,
og det gjør meg så glad.
-Glad i deg. -Glad i deg.
-Herregud. Takk skal du ha. -Takk.
Som kunstner må man gi avkall på mye. Det er ikke for alle.
En ung kvinne skrev på internett:
"Todd Hido lager bilder av minnene mine, men vi har aldri møttes."
Der har vi det. Det er det du håper på.
Det er noen som er i stand til å forstå deg
eller få en bedre forståelse av en annen person gjennom et bilde.
Det er slike ting du bytter mot en ni til fem-jobb.
Jeg ville ikke byttet ut usikkerheten som jeg har opplevd mot noe.
I livet åpner en dør seg, og så en ny, og så en ny,
og hvis du satser, kommer du til å møte de menneskene
som inspirerer deg, som vil inspirere deg enda mer,
og hvis du gjør det riktig, vil du inspirere dem.
Vit målet ditt og replikkene dine.
Ja vel. Å, det stemmer. Jeg må lære.
Klar? Og action.
Det var det beste vi fikk.
Vi må få tak i en proff skuespiller, jeg bare sier det.