Se på broen.
-Skal du slåss her, pappa? -Du må spørre regissøren.
I to tiår nå, har jeg vært historieforteller.
Reisen har latt meg møte fantastiske kunstnere
og håndverkere over hele verden.
Hver eneste figur er en mulighet
og et privilegium å bygge en historie sammen med disse kunstnerne.
Jeg skal reise til noen av mine favorittkunstnere og -håndverkere,
for å se hva som inspirerer dem.
Og jeg kommer til å be dem om å lage skreddersydde, unike verk
til historiene jeg forteller.
Da jeg vokste opp, ble jeg alltid introdusert som Rickys sønn.
Det drev meg til vanvidd, og jeg sa til pappa da jeg var liten:
"En dag vil alle bare kjenne deg som Neils far."
Jeg har alltid hatt en merkelig drivkraft.
Oldefaren min, han var den første smeden
som sendte plantasjekniver til andre øyer,
til ananasplantasjene, til mange forskjellige steder,
og han endte opp med å åpne en smie i Hilo.
Den sto der fra 1932 til han døde i 1990,
og han var den siste levende smeden på Hawaii.
Og da jeg ble født, kalte de meg Neil Teiji Kamimura,
etter smeden, så jeg har alltid båret den vekten.
Dette er en kopi av min oldefars originale skilt i Hilo.
Kompisen min laget det til meg fra et bilde som sto i en avis.
De siste sverdene mine ble laget for første og andre sesong.
Vi gjør dem til gummi, og jeg går og gjør all den skaden jeg gjør.
-Lager du dem i slangeskinn, onkel? -Ja.
-Det er så kult. -Det er mitt kjæreste eie.
Jeg kan lage ekte kniver, men ikke denne.
-De myke? -Nei, det kan jeg ikke lage.
Jeg kan ikke det.
Jason sendte meg en DM via Instagram og spurte meg
om jeg kunne lage et sverd på 48 timer, og jeg gjorde det.
Jeg trengte noe veldig fort og sa det til ham,
det var et skudd i blinde. "Jeg trenger denne kniven nå."
Den må se slik ut, klarer du det?
Og denne fyren banker ut denne greia på 48 timer,
og dukker opp med den.
Jeg tenkte: "Den er perfekt." Det er den jeg bruker i See på slutten.
Det var vakkert, og fra det
prøvde jeg å få venner med hver karakter jeg spiller,
jeg flytter til en annen kunstner, og vi bygger ting sammen.
Når vi starter en film, har du garderobeavdelingen,
rekvisittavdelingen, og du får de beste av de beste.
Det er favorittavdelingen min, og rekvisitter elsker jeg.
Å finne disse unike delene, hjelper meg å skape en karakter,
og jeg elsker den prosessen.
Men det er mer meningsfullt å få dem håndlaget
av noen av mine nærmeste venner.
NEILS VERKSTED
Neil og jeg har flere generasjoner med røtter på Hawaii,
og det påvirker blikket vårt og måten vi ser på kunst på.
Født på Hawaii og oppvokst i Iowa mesteparten av livet,
ville jeg tilbake til Hawaii, trass i mitt solide fundament i Iowa.
Hvis du er forankret i håndverk i utgangspunktet,
besteforeldre, bestefar og onkler, og alle jobbet med hendene.
Moren min er så opptatt av antikviteter og fotografering,
og alle onklene mine og bestefaren min er musikere.
De tingene jeg endte opp med å like, fikk meg ut på veien.
Klatring og skateboarding, alle disse tingene gjorde
at jeg alltid var på vei og ville ut
og reise til forskjellige steder, derav navnet On The Roam.
FORT WORTH I TEXAS
-Hvordan går det, kompis? Ok! -Velkommen til Texas.
-Kompis. -Hvor mange år
tar det å treffe deg igjen?
Pokker, mann.
Underveis på reisen for å lage de spesiallagde delene,
dro jeg til Texas for å besøke min venn Richard Baggett,
en ekstremt dyktig kniv-og smykkemaker.
Ja.
Jeg vil suge til meg så mye som mulig fra ham, om prosessen
og hvor han finner inspirasjon.
Og solen kommer til å gå ned akkurat her, kompis?
-Den går ned her, hva? -Ja.
Jøss, det er vakkert.
Dette er inspirert av navahosmykker, men jeg er ikke navaho,
og jeg vil aldri påstå at smykkene mine er det.
Jeg prøver å få med fjellmannen fra det gamle vesten i alt.
-Det er vakkert. -Hun er viktig.
Små tomahawker på ryggen, og disse er fra venner,
deler jeg har samlet.
Jeg prøver å huske hvordan jeg kontaktet deg?
Det var fra Chopper Supply Co.
Og jeg antar at du møtte Kenny og Justin.
Og noen sa navnet mitt, og jeg fikk en telefon.
Jeg bare: "Hei, der." Jeg tenkte: "Fy faen, hva skjer?"
"Jeg vil at du skal lage noe til meg." "Ok."
Det er mange sånne samtaler og mange historier om meg,
hvor du får en telefon: "Jason Momoa, elsker sakene dine.
Kan du lage dette? Må ha det innen seks timer?"
Siden første samtale med Richard, har vi hatt et kreativt samarbeid
og et bånd som fortsatt er sterkt.
Disse har jeg laget de siste to årene.
Denne etter ett år som edru. Jeg lagde denne til toårsdagen.
Å, kompis, det er håndverk, mann.
Jeg har så mye å lære av ham.
Han har et vell av kunnskap og deler entusiastisk av den.
Hun kjempet sammen med Geronimo.
Hun kjente i hendene hvor fienden var.
Så hun var også kjent som en medisinkvinne.
Hun kjente det i hendene. Jeg skal bruke henne.
Jeg elsker det, jeg elsker å legge det inn i karakterene.
Jeg lager fortsatt kniver og alt mulig.
Men jeg prøver å lære noen nye ting, og dette er mitt...
-Å, jøss. -...dette er sølvstudioet mitt.
Richard og jeg deler øye for det uperfekte.
Vi ser ting på samme måte og tiltrekkes av den samme stilen.
Jeg prøver å opprettholde et personlig forhold til kundene.
Så mye du kan over nettet, men...
Så de føler at de investerer i noe jeg brydde meg om,
og jeg tenkte på dem da jeg lagde det.
Du aner ikke hvor mye det betyr for noen.
Å se ham sakte forme en stein eller metallskrap til et vakkert verk
som bare han kunne ha laget.
Vær så god.
Moren min samler på antikviteter og tok meg med på antikvitetsjakt,
og jeg tenkte: "Så irriterende."
Men så begynte jeg å se disse gamle skålene,
og jeg så gamle skjeer,
og det har vært så inngrodd i meg å se disse tingene
og se patinaen og hva de har vært gjennom
og naturens påvirkning på menneskeskapte ting,
det ble innprentet i meg i ung alder.
Det svarte vil forhåpentligvis eldes fint.
-Ser som om den har eksistert i... -Ja.
Sånn er det. Jeg får et kick av det.
-Det er vakkert. Se på det. -Og vet du hva?
For å være ærlig, å være involvert med deg og gjøre ting,
det har påvirket kunsten min, for jeg innså ikke
at jeg likte måten du liker ting som var slitte på, og...
Jeg innså ikke at det er greit.
At alt jeg syntes var kult og rustikt er elsket av andre,
noe som gir meg enda mer motivasjon til å gjøre ting som jeg gjør.
Jeg oppdaget wabi sabi, det er en japansk filosofi
om ufullkommenhet, perfeksjon og definisjonen av perfeksjon.
Er det vår og det blomstrer? Er det den perfekte sommerblomsten?
Så når jeg ser på noe som er en vegg eller et par bukser,
det er en stil man tenker: "Jeg vet ikke, jeg hadde den bare."
Så lenge jeg holder øynene åpne
og ser på alle de oversette detaljene i livet,
ser jeg så mange nydelige ting, og det gjør meg lykkelig.
Jeg gir mye av æren til moren min og hennes måte å se verden på.
Nå kan jeg sette pris på alle tingene og bruke dem til å skape kunst.
Det er artister du har jobbet med, og så blir vi kjent med hverandre.
Vi bygger et bånd og et støttesystem med hverandre,
og vi er alltid der, og det gjør dette så hyggelig,
å vite at det finnes et fellesskap.
De tingene jeg gjør, maling, smykker,
metall eller hva som helst, jeg vil tilføre kunsten og stilen min.
-Når en ser det, sier en: "Richards". -Det er sant.
-Forstår du? -Ja.
Det er kanskje ikke best eller vakrest,
men ved Gud, jeg har laget det med alt jeg har i meg,
etter beste evne, på den tiden du fikk det av meg.
Så hver kreasjon er en del av reisen min.
Richard og jeg har samarbeidet om våpen til serier og filmer.
Men jeg ville gi ham i oppgave å bygge noe helt unikt
til Baba Voss i serien min See.
Har laget masse våpen til Frontier, og nå lager jeg noen til...
Så det er disse jerveklørne på See som...
Men det ser så kult ut, og han hadde en stor haug med elg-og hjortegevir,
så jeg lager noen nå, se på det.
Legg en liten kniv der, sånn, jeg skal bare...
Du skremmer vettet av meg med den.
En der.
Hekter seg fast.
Fint, hva? Skjønner du hva jeg mener?
NEVADA CITY I CALIFORNIA
Det finnes et forholdstall. Det er en hellig matematikk.
Men når du har en plante som vokser, vil den vokse i et perfekt forhold.
Det er et mønster som universet brukte for å skape liv.
En utrolig ting som jeg har lagt merke til,
er at jeg har en naturlig evne til å føle det, uten å beregne det.
Det er slik det begynner, jeg pleier å se det i et glimt.
Det kommer som et glimt.
Som hvis noen legger inn et bilde og fjerner det.
Når jeg ser det, tenker jeg... Og jeg holder fast ved den visjonen.
Hans kunst er helt unik, jeg har aldri sett det før.
Når jeg gjør noe, har jeg ikke følelsen av perfeksjon.
Hans er perfekt og omhyggelig.
Jason vil at jeg skal lage et arr på venstre øye, som han har,
og jeg planla at det skulle være noe som ser ut som et arr,
men dette lander på tvers av øyet,
og det er som en naturlig åre av steinen, faktisk.
Som skuespiller
er det min jobb å studere ulik oppførsel og hvordan folk er.
Jeg synes Judicael er en veldig interessant karakter.
Han er en visjonær. Jeg har ikke det kunstnerskapet i mitt DNA.
Han er en dyktig maler.
Han arbeider med de edleste edelstener og juveler.
Hvis han gjør en... Ufullkommenheten vil sprekke og falle fra hverandre.
Edelstenen er som prikken over I-en.
Det er dette som er tingen,
og det er noen frekvenser og energier.
Noen ganger er det lukten, det er teksturen, fargen.
Jeg er en stor fan av Judicaels kunst.
Jeg ville samarbeide med ham om noen smykkeideer
jeg har til en karakter jeg utvikler.
-Jason. -Alt bra?
-Se på det. -Ja, velkommen til min hule.
Da Jason tok kontakt med meg,
filmet han vel Justice League,
og han representerer Aqua Man, som er kongen av Atlantis, ikke sant?
Det er interessant,
fordi hodeskallene jeg lagde og hodeskallen han fikk,
var navnet på en gammel konge i Atlantis.
Og så, uten å vite det, ga det hele mening.
Det var en stor inspirasjon da jeg så et av disse verkene,
og det var en ode til atlantiske konger, og jeg tenkte:
"Det hadde vært kult... Så vakkert, vi lager dette."
Jeg ville lage en grønn stein,
en pounamu, så vi måtte få riktig materiale, så...
Vi ville lage den av pounamu,
som er jade som kom fra her nede.
Så den er unik i sitt slag, ingen har en sånn.
Jeg tok med disse til Aqua Man og sa: "Dette er flott til Aqua Man, hva?"
Og det som er bra, er at jeg får bygge disse figurene,
bygge disse figurene og finne ulike ting til ulike typer.
Det fører meg til Fast X, jeg har en veldig flamboyant skurk
som er farlig og tålmodig.
Jeg ville gjøre denne karakteren veldig...
Han ble fratatt alt.
Han er djevelen, og vi kom med noen ideer.
Det hadde vært fint å ha noe,
jeg vil ha skjorten min åpen, som en rosenkrans på en måte,
men en motsatt versjon.
Kanskje, om vi tar det lille beinet. Jeg elsker det.
Jeg elsker å bygge denne figuren.
"Dette hjelper med dette, og det hjelper med det."
Det er en ære å kunne fremheve kompisene dine,
og bruke det i en serie og spille en rollefigur som bruker det.
For meg er det som om... Det er toppen av toppen, så...
Jeg vil alltid gjøre dem stolte, og de gjør meg stolt.
Å sitte stille er brutalt for meg, jeg må bevege meg.
FORT WORTH I TEXAS
På denne reisen, møtte jeg endelig noen nye knivmakere
som jeg har beundret en stund, Terry Shanks og Jason Keen.
Jeg vil utfordre dem med en idé til en spesialkniv til See.
Det er her alt skjer, akkurat her.
Dette er en gammel, stor garasje, men jeg har laget et knivverksted.
Det er knivverkstedet. Hvor lenge har du vært her?
Jeg vokste opp her og arvet det da foreldrene mine døde.
-Du vokste opp her. -Ja.
Kona og jeg har jobbet med det siden.
Det var alt jeg ønsket at det skulle være.
Sånn jeg trodde Terry og Jason ville være da jeg dro til Texas
for å bygge en kniv,
først tror jeg alle tenkte: "Hvem er dette?"
Jeg var glad for å være der, alle sa: "Slapp av, alle er fra Texas."
Og så blir de kjent med meg, og så vet de at det er meg.
Jeg likte å være der sammen med dem.
Jeg tror aldri jeg har sett en håndverker som Terry.
Arbeidene hans er gjenkjennelige.
Hvert eneste stykke han lager, skaper sin egen historie,
og du ville aldri trodd det kom fra en liten garasje i Texas.
Jeg spiller så mange ulike figurer
og jeg liker å bygge ulike ting til dem,
og så kom jeg over deg, som lager knokejern,
og jeg ville ha et til karakteren min på See,
jeg ville ha noe fra ulike kriger, og jeg ville ha en skyttergravskniv.
Han kom fra Wyoming, vi snakket om en skyttergravskniv.
Vi diskuterte litt, og da den var ferdig,
var den første jeg tenkte på, jeg sa:
"Vet du hvem som vil ha denne?"
Og han sa: "Jason Momoa", han vil ha den.
Vi spiste middag, vi hadde solgt den til en kunde,
alle tre delte, eller noe sånt.
Og jeg kødder ikke, jeg sa: "Følg med,
når vi selger den, får jeg melding..."
Du sendte en melding...
"Hvorfor la du ut dette uten å si noe?"
Jeg må samle alle artistene dine, det var det kule.
Men uansett, den som fikk den, du er heldig. Jeg skal finne deg.
Nei, jeg beklager.
Det var som å være i masovnen.
Det er barndomshjemmet hans, men alle vennene hans var der,
og vi svettet over smia.
Det var veldig surrealistisk.
For seks år siden slet jeg.
Jeg har tatt meg av moren min siden jeg var 18 år.
Moren min hadde psykiske problemer, og hun var i ferd med å miste grepet,
og jeg måtte gå vekk fra henne, for jeg gikk gjennom en skilsmisse,
og jeg hadde en ni år gammel sønn, Maddox, på den tiden,
så det var en vanskelig tid, og det endte med at hun...
Hun endte opp med å ta livet sitt. Hun skrev et brev til meg.
Hun la igjen en beskjed på telefonsvareren,
og hun var veldig misfornøyd med meg.
Det var et veiskille for meg, og samtidig
var livet mitt fullt av problemer, jeg hadde...
På det tidspunktet hadde jeg prøvd å ta livet mitt ti ganger.
Tilfeldigvis ga en kompis meg en smie
og en ambolt, og han sa til meg:
"Du har ikke en dritt i livet ditt, smi deg ut av problemene dine."
Jeg tok en del av en bladfjær jeg hadde fra Cadillacen min fra 1949
og smidde en kniv, og med det første slaget jeg tok,
visste jeg at det var dette jeg måtte gjøre resten av livet.
Å lage kniver og smi klinger ga meg en identitet, et formål.
Å bli anerkjent for det, tillot meg å elske meg selv nok
til å la gode ting skje med meg.
La oss lage noen kniver.
Vi skal lage vår første Momoa-familiekniv,
for jeg har aldri fått lage en kniv med dere før.
Så vi må hamre dette til et punkt,
-slik at det ser slik ut. -Ok.
Han er familiefar, jeg er familiefar,
og å ha barna våre på Hawaii, og nå gjør vi Chief of War.
Jeg får ta barna mine til en smie, og begge hamrer på metallet
og lage kniven vår sammen, noe jeg alltid vil sette pris på.
Du skal plukke den opp og komme rett opp med den,
og du skal slå så hardt du kan mens du kan treffe godt,
for hvis du bommer, vil den sprette tilbake og sprette
så den kan treffe deg i tennene, skjønner du?
Det jeg sier til folk er at hver kniv som du får av meg er et problem
som jeg har hatt i tankene, som jeg får ut, som...
Knivmaking krever mye press.
Så på et tidspunkt trenger du den mest voldsomme styrken du har sett.
Du må knuse stål med en hammer.
Å skape noe sammen,
er det det handler om, og sønnen min elsker kniver,
men datteren min er også litt tøff,
så det er gøy å se henne hamre løs på den
og legge all vår kjærlighet og styrke i det.
Å ha vår familiekniv er ganske fantastisk.
Og vi lever i en verden akkurat nå der du går,
og hvis du trenger en kjøkkenkniv, kjøper du den billigste,
med blått håndtak, eller blått for svinekjøtt, grønt for grønnsaker.
Du bruker den, den blir sløv, den kostet ti dollar, så den kastes.
For å kjøpe en håndlaget ting, må du elske den og ta vare på den,
og du må ha en følelsesmessig tilknytning,
og noen ganger har ikke folk øynene åpne for det.
Jeg er en huleboer.
Jeg lever som om det er 50-tallet, vi lager middag hver kveld.
Vi lever utenfor nettet, og jeg vil at folk skal få en liten bit av det.
Jeg liker ting som har en sjel i seg
som kan gå i arv til barna dine og barnebarna,
håper det inspirerer folk til å kjøpe ting som varer hele livet og lenger.
'SEE' SETT I CANADA
Så dette er fra Richard Baggett, og vi var der
og plukket ut geviret som jeg ville ha,
plukket ut knivstilen jeg ville ha, og endelig er den her.
Jeg skal gjøre det for See, og dette blir på slagmarken.
Jøss. Ja. Se på den.
Jeg ville ha en gammel slakterkniv som bare var...
Den er perfekt. Richard, jeg elsker deg!
Bror.
Richard Baggett, se på det.
Å, jøss.
Terry Shanks. Så kniven var Jason Keen og Terry Shanks.
Dette er helt utrolig.
Han graverer inn hodeskaller på messingknokene sine.
Det er det... håndverket. Jeg elsker det. Pokker, Terry.
Se, så vakkert det er!
Vennene dine kommer sammen og har disse samarbeidene,
og jeg får ta dem med i showet mitt
og sette sammen en annen kunstform, vennene mine lager kampscener,
og så lager de noe som alle kan være stolte av
og forene alle disse kunstformene, jeg har et par ideer for dette.
Det føles så godt.
'FAST X' SETT I STORBRITANNIA
Da er vi i gang. Dypet av min... Jøss.
Denne er fra Judicael, og jeg vil ha Doms versjon.
Doms versjon av korset er bukken og geita for meg, så...
Å ta Judicaels arbeid, uten å vite om de elsker det
og si: "Hva synes du? Jeg fikk laget disse."
De spør: "Hvor fikk du dette? Det er utrolig."
Jeg får støtte vennene mine, og alt er håndlaget av kunstnere.
-Digger du det? -Jeg elsker det.
Har du møtt en skuespiller så besatt av disse små delene?
Du er den eneste.
-Jeg er en frik, det er så rart. -Ja.
Takk. Ok.
Jeg elsker disse kunstnerne.
Jeg elsker at de lager det i hagen og å vise verden hva du kan gjøre.
Å fremheve det, ikke bare se det i det endelige produktet,
men også vise det i et TV-show, ta det med i kamp
og få dem til å bli begeistret av det.
Der er det, Jason Keen, Terry Shanks.
Jeg lager kniver til de rikeste i verden, og det er fantastisk,
og jeg er så heldig, men du er den eneste
som har vist det på skjermen, og det er for alltid.
Finalen på serien min Chief of War og babyene mine, hva synes du?
Det var fantastisk.
Jeg får ha ungene mine her med meg, venner,
stort sett alle vennene mine er her, men mens vi var her,
fikk jeg lage disse vakre knivene,
og onkel gjorde knivene våre ferdige.
Våre håndlagde Momoa ohana-kniver som vi alle har hamret og laget.
Herregud, kompis.
-Er det denne vi laget? -Ja.
-Er det den vi har laget? -Ja.
Hver eneste av disse stripene, jeg så dere lage de stripene.
-Dette er så jævlig kult. -Ja. Jøss.
I 15 år har jeg prøvd å lage Chief of War,
jeg har regissert den i helgene, og utenom
er jeg med barna mine og lager en kniv. Når den er ferdig,
kommer de med den, når vi er ferdige, er det emosjonelt,
så mye skjer.
Å holde barna mine og se det, det er der for alltid.
Jeg tror mange ville gitt opp under presset om Jason Momoa
ba deg lage et sverd på så kort tid,
mange ville gitt opp og ikke sagt ja,
fordi de ikke vil bli presset.
Jeg sa ja for det første fordi jeg elsker presset,
og for det andre ser sønnene mine på.
Det eneste jeg husker hver dag, er at sønnene mine ser på.
Forholdet mitt og forbindelsen min til moren min nå,
er at jeg prøver å tenke på at hun ser på meg
og at ikke alt var forgjeves.
Derfor har jeg alltid dette bildet på skrivebordet,
for når jeg møter veggen og ikke klarer å jobbe lenger
og alt går galt, presser jeg på og gir meg ikke.
Jeg blir her til kl. 02:00 for å fikse det jeg har rotet til.
Selv om alt er bra, sønnene mine er friske,
jeg elsker dem, vi er en enhet, alt går bra,
vet jeg at jeg må være på vakt, jeg må fortsatt presse på,
må ha driv og aldri bli selvtilfreds i livet
i oppdragelsen av dem eller i karrieren.
Jeg tror at gjennom livet, alt som leder oss til den vi er,
har en effekt på hva vi gjør med livene våre.
Noen synker, andre svømmer.
Det Neil har gjort med livet sitt og hvor mye det har endret ham,
han har brukt noe som er veldig tragisk
på en positiv måte til å inspirere ikke bare barn,
men også en som meg, til å gå videre, og du ser det i arbeidet hans.
-Gi meg litt kjærlighet. Glad i deg. -Glad i deg.
Jeg hadde en kompis, og det er derfor det gjorde alt klart for meg,
da koronaviruset kom, en kompis
laget kniver hjemme, og vi dro på tur.
Han sa: "Jeg mister huset mitt og familien min."
-Vært der. -Ja.
Og jeg sa: "Gi meg en kniv, jeg legger den ut. La oss vise den."
Jeg lagde en til barna, jeg vil kjøpe den, så han lagde dem,
og jeg gjorde en liten greie, han er kompisen
jeg kjører sykkel med, og han kom til meg.
Jeg gråt, han sa: "Jeg fikk 52 ordrer."
Det har vært en kul tur, og jeg må offentlig...
Jeg har ofte forsvart deg,
men at noen i din posisjon setter rampelyset på folk som meg,
musikere, artister, det er en stor greie,
fordi vi går hele livet, enkelte mye mer enn andre,
men du vil ha den følelsen av: "Ok,
jeg har nådd ut til folk". Skjønner du?
Det er flott at noen elsker arbeidet ditt.
Om det bare er én person, er det vakkert.
Men å kunne nå ut til flere, spesielt i vår tid,
-du kan det, men takk for... -Takk.
...at du markedsførte meg.
Alle har lidenskaper og ting de alltid har villet gjøre
de ikke har gjort.
Det er folk som kan lære deg.
Kanskje i hjembyen din, og du kan dra og prøve noe nytt.
Håper det inspirerer folk,
for jeg synes det er viktig å ha disse familieklenodiene.
Jeg hadde et bilde av Johnny Cash på veggen,
og alle syntes det var veldig rart
at en lokal gutt hadde et bilde av Johnny Cash på veggen.
Så da jeg begynte å lage kniver,
ville jeg bli knivmakernes Johnny Cash,
og alle sa: "Det er ambisiøst."
Men Johnny Cash, for meg, det han representerte,
var at sangene hans var enkle, alle kan spille dem.
Men kan de gjenskape dem? Nei.
Du må beskytte den gleden du har i ferdighetene dine
og i yrket ditt.
Og jeg sier til folk hele tiden at penger kan kjøpe alt unntatt tid.
Håper det kan identifiseres med noe i livet ditt der du sier:
"Jeg skal ta opp dette igjen eller gjøre det jeg alltid ville."
Det er for mye jeg vil gjøre i livet, og jeg får ikke lært alt,
men jeg kan feire alle andre som gjør det.
Og den drømmen gikk i oppfyllelse,
hver og en av disse knivene er laget av vennene mine.
Denne er fra Hawaii.
Denne er fra Texas, og disse er fra Texas.
Ganske utrolig.
Og action.