Følsomme seere advares. Inneholder svært sterke bilder.
Jeg har aldri støtt på så kraftig vold i noen annen sak.
Så mange knivhugg, det var vanvittig.
Det knyttet seg litt ekstra, både i sinnet og bukhulen.
Jeg syns ikke det var noe passende mordverktøy.
Fra hvert eneste vindu kan noen ha sett hendelsen.
Hun fortalte at det var helt uprovosert.
Jeg har vondt for å tro at noen kan bære det med seg hele livet–
–uten å bli tatt for andre forbrytelser.
Jeg følte ikke håpløshet, snarere frustrasjon.
Tilbakefallsrisken er åpenbar for denne typen personer.
Skulle nok et mord kunne skje?
SOS 112. Hva har skjedd?
En knivskjæring på Åsgatan. To mennesker ligger på gaten.
En unggutt virker livløs–
–og ei jente, eller en dame, som er alvorlig skadd.
Kanskje ringer noen annen også. Men send en ambulanse fort som faen.
- Er gjerningsmannen der? - Nei, jeg ser ham ikke.
En grå og vinpinet høstmorgen like før klokka åtte–
–skjer det noe forferdelig midt i et vanlig boligområde i Linköping.
Beboere og folk på vei til arbeid–
–ringer SOS. Ambulansesykepleier Peter Hermansson–
–har akkurat begynt på jobb. Med sin kollega gir han seg direkte i vei–
–mot den lille gatestumpen Åsgatan.
Adressen forbindes ikke med noen form for urolighet.
Tvert imot, dit kan du gå om du trenger fred og ro.
Å få en sånn alarm fra den adressen følte merkelig.
Derfor knyttet det seg litt ekstra, både i sinnet og bukhulen.
Snart kommer ytterligere opplysninger fra SOS.
Mishandelen kan være grov, eventuelt med en kniv innblandet–
–og eventuelt med dødsofre. På veien kommer mange tanker.
Du forbereder deg for det verste.
Samtidig som ambulansen nærmer seg-
ankommer politiet Claes Solid og Camilla Larsson Åsgatan.
En skadet middelalders kvinne som ligger på bakken...
–...er det første de ser. –Da vi kom og gikk ut av bilen...
...så vi en kvinne som lå i krysset litt lenger frem.
Noen personer står inntil henne.
Jeg ber kollegaen prøve å snakke med kvinnen–
–for å få frem data som hun muligens kan gi om hva som har skjedd.
Jeg setter meg hos kvinnen som ligger på bakken–
–og prøver å få kontakt, og hun er helt med.
Jeg ber om navnet for å få status på bevisstheten hennes.
Hun svarer med navn og adresse. Så hun er virkelig med.
Et par ganger spør hun om ambulansen er på vei.
Jeg har fått informasjon om at den ikke er langt borte.
Uten at jeg spør, forteller hun at gjerningen var helt uprovosert.
Men vi rekker ikke å snakke så mye mer.
Hun er urolig og vil at ambulansen skal komme. Det merker jeg.
Litt lenger frem ligger et lite barn på bakken.
En kvinne står like bak gutten.
Jeg og en annen kollega løper frem.
Og...
En liten gutt ligger på magen–
–med hodet i den retningen, mot gressplenen.
Han har en ryggsekk på seg. Kvinnen som står bak sier:
"Han er død. Han er død."
Vår oppgave er jo allikevel å ta oss av den lille gutten–
–og selv finne ut hvordan det står til med ham.
Vi går ned på kne inntil ham.
Jeg snur ham for å kunne se ansiktet.
Umiddelbart så jeg at han hadde omfattende skader.
Da ambulansesykepleier Peter Hermansson og kollegaen–
–kommer til stedet vet de at den lille gutten er svært skadd–
–og trenger hjerte- og lungeredning.
Derfor prioriterer de ham fremfor den skadede kvinnen.
Vi går frem til kvinnen som er våken.
Jeg forteller at ambulansen kommer straks.
Hun vil nok at jeg skal bli, men jeg vet jo at en bil er på vei.
Hun ser på meg med et blikk som brenner seg fast.
Jeg kan fremdeles se øynene hennes.
Men vi vet jo at noen med antatt hjertestans ligger lenger bort.
Og siden hun er våken forlater vi henne–
–og går ned mot neste politimann–
–og barnet som ligger foran føttene hans.
Vi ser en liten gutt som ligger på ryggen.
Ifølge rutinene våre skulle jeg sikre luftveiene.
Min kollega kler av gutten for å se om han har puls–
–men han har verken åndedrett eller egen puls.
Så vi setter i gang med hjerte- og lungeredning.
Jeg tar hånd om luftveiene og puster med ham.
Min kollega kobler på defibrillatoren og utfører hjertekompresjon.
Etter noen minutter bestemmer vi oss for å legge ham på båren–
–og ta ham med til ambulansen.
Vi laster ham inn og tar kortest vei til sykehuset.
I ambulansen fortsetter Peter Hermansson med hjertekompresjon–
–hele veien inn til sykehuset.
Klokka 8.06 overlates gutten til legene.
Alt gikk veldig fort og vi fikk til alle momenter.
Det har ikke gått unødvendig tid på noe som er viktig for pasienten.
Vi vet vi gjorde alt vi kunne, og det er viktig å vite.
Hendelsen har allerede nådd media og Peter Hermansson-
mottar nyheten om den brutale gjerningen via sykehusets tekst-tv.
Det føltes tungt å få den nyheten. Vi var ikke vant til–
–den slags informasjonsoverføring. Dette føltes i magen.
Vi kunne lese om det da vi kom dit. De var foran oss.
Via media får Peter også vite hva han trodde.
At guttens liv ikke gikk å redde.
Vi kunne ikke gjøre mer. Vi må ta det at det gikk som det gikk.
Og det gjør oss selvsagt veldig triste.
Men vi kunne faktisk ikke påvirke omstendigheten mer. Det gikk ikke.
I ambulansen bak Peter Hermansson–
–føres også den skadede kvinnen til sykehus.
Vel framme er hun stadig bevisst og snakker med personalet.
Hun er urolig for gutten. Men skadene hennes er alvorlige.
Legene oppdager minst fem knivhugg i buken, og hun har pustevansker.
Mens legene forbereder operasjon for å prøve å redde livet hennes–
–begynner jakten på den som har begått de brutale voldshandlingene.
Først visste ingen hva som hadde skjedd eller hvordan det ville gå.
Min første tanke var relasjonsvold. En liten gutt og en kvinne.
Først tenkte jeg at kanskje faren var gjerningsmannen.
Så fort ambulansene forlater åstedet begynner politiarbeidet.
En kartlegning av hva som har skjedd.
Vi måtte sperre av hele området og sikre vitnene.
Vi begynte å banke på dører.
Som området ser ut kan noen ha sett gjerningen fra hvert eneste vindu-
- og blitt mulige vitner.
En av de første som blir avhørt er nabo av den skadede kvinnen.
Hun var en av de første som kom til åstedet.
Kvinnen som så ugjerningen er opprørt.
Vi setter oss i bilen og holde avhøret der.
Vitnet forteller at den skadede kvinnen fortalte–
–om en mann på rundt 20 år som var "helt vanvittig".
Da jeg forstod hva det dreide seg om...
To personer som ikke virker å kjenne hverandre–
–har blitt angrepet av en ukjent gjerningsmann.
Vi visste ikke hva vi lette etter, så de første timene var kaotiske.
Den døde gutten viste seg å være åtteårige Mohamad Ammouri.
Han bor noen hundre meter fra gjerningsstedet–
–og var på vei til skolen.
Kvinnen som kjemper for livet på operasjonsbordet–
–er 56-årige Anna-Lena Svenson.
En middelaldrende kvinne som arbeidet som lærer.
På det tidspunktet arbeidet hun med språkundervisning for innvandrere.
Hun var på vei til arbeidet–
–og løp rett inn i denne saken. Hun ser–
–hvordan gjerningsmannen angrep den lille gutten.
Hun er på feil sted på feil tidspunkt og blir gjerningsmannens offer.
Anna-Lena Svenson bor like ved gjerningsstedet.
Når hun blir overfalt er mannen hennes hjemme.
Han forstår at noe har skjedd når han ser blålys utenfor vinduet.
Da Anna-Lena blir båret inn i ambulansen ble han sjokkert–
–siden han gjenkjenner klærne hennes.
Jeg blir med politiet. Vi dro etter ambulansen til sykehuset.
Like etter elleve kommer en lege hastende–
–og uttrykker formelt: "Jeg kan meddele att Anna-Lena har avdødd."
Jeg får vite det via radioen. Det er mange følelser.
Delvis er jeg bekymret, og vet ikke om mannen hennes rakk fram.
Og jeg blir irritert over at to mord kunne finne sted.
Dessuten mister vi mye etterforskningsmessig.
Vi burde fått snakket mer med henne. Mye surrer rundt i hodet.
Vi innser at det handler om ett dobbeltmord. En ung gutt–
–og en middelaldrende kvinne er myrdet, og vi vet ikke av hvem.
Politiet skal nå etterforske et dobbeltmord med ukjent gjerningsmann.
Etterforskningsansvarlig blir politiinspektør Thommy Håkansson–
–som danner en gruppe med Jan Staaf.
Når en blir konfrontert med en mordetterforskning er første tanke–
–at det er et problem som skal løses.
Spørsmålet er bare når og hvordan.
Like før lunsj ankom jeg Linköping–
–hvor mye politi var i gang med avhør og dørbanking.
Tanken var å avhøre flest mulig i det umiddelbare nærområdet–
–i håp om å få et signalement av gjerningsmannen.
Åsgatan, den lille gatestumpen, er helt fremmed for meg.
Men mange går og sykler der om morgenen på vei til arbeid.
Mange kan ha sett gjerningsmannen, både føre og etter handlingen.
Men gjerningsmannen har smeltet inn i mengden–
–blant folk på vei til arbeid.
En regnfull dag med mange oppslåtte paraplyer. Vanskelig.
Et stort problem for politiet er at de få vitnemålene som fins–
–om gjerningsmannens utseende og klær spriker.
Om morgenen går et signalement ut på politiradioen–
–som media den gangen kunne lytte til.
To ulike signalement gikk ut. Ifølge det ene var han kledd veldig mørkt–
–ifølge det andre var han iført i en lys frakk.
Det var uheldig at opplysningene kom ut, da vitner kunne påvirkes.
Det etterforskende politiet ble forvirret–
–og selvsagt også de inngripende–
–som jaget en gjerningsmann uten å vite hvem de lette etter.
Vi leter etter en eventuell gjerningsmann i 20-årsalderen–
–180 til 190 centimeter lang–
–bredskuldret og ved anledningen ikledd en beige knelang jakke.
Beskrivelsen av gjerningsmannen som Anna-Lena gir på åstedet–
–blir avgjørende for politiets videre arbeid.
Anna-Lena var i live på åstedet–
–og ambulansepersonalet som hentet henne akutt og raskt–
–får høre at mannen var i 20-årsalderen–
–og at gjerningen var uprovosert.
Den informasjonen betydde mye under letingen etter gjerningsmannen.
Men vi kunne ikke låse oss ved at han var i 20-årsalderen–
–så vi valgte å ta aldersintervallet 15 til 30 år.
Da hadde vi i det minste noen begrensning i etterforskningen.
På mordstedet gjør politimannen Claes Solid et viktig funn.
Geografien er litt forandret. Her fantes det et bed da.
Og her noe sted så jeg en kniv.
Så jeg fortalte teknikerne på stedet om funnet.
Det mistenkte mordvåpenet legges i et knivrør–
–og sendes for videre under- søkelse til SKL, det nåværende NFC.
Knivtypen forbauser kriminaltekniker Christer Branthammer.
En butterfly-kniv kan felles sammen og enkelt legges i lomma.
Kvaliteten er ikke noe særlig, den er løs...
Jeg syns ikke det er et passende mordverktøy–
–men det gikk jo. Kniven er ikke særlig skarp og den er litt bøyd.
Det kan kanskje ha med hendelsen åt gjøre.
Så får etterforskerne inn en interessant samtale på tipstelefonen.
Noen har funnet en merkelig lue utenfor en Ica-butikk.
Kriminalteknikerne skynder seg dit og ser ei lue i en avisholder.
Avisholdere var noe nytt i Linköping og det inneholdt ingen aviser.
Og på lokket var det avtrykk fra fire fingre–
–og på et av dem fantes det blod.
Jeg har en teori om hvordan det har skjedd.
Gjerningsmannen er skadd i denne delen av hånden etter knivstikkene.
Han blør og da han skal åpne lokket–
–måtte han ta tak med venstre hånden under lokket.
Da tar han lua si, blør den ned og legger den i kassen.
Det gjorde han sannsynligvis for å endre utseendet–
–under den videre fluktveien.
Her er lua fra avisholderen.
En vanlig lue. Pointer kan fås på bensinstasjoner.
Kniven, lua og vitnemål fra folk–
–som har vært i nærheten av mordstedet–
–hjelper politiet med å kartlegge gjerningsmannens fluktvei.
Akkurat her tok gjerningsmannen igjen Anna-Lena–
–og hugde henne med kniv til hun falt til bakken.
En søppelbil står på Tränggatan.
Føreren forteller at han hørte et høyt skrik og så i ryggekameraet.
Da så han en som løp noen skritt–
–for så å gå raskt ned Åsgatan og helt ned til Tränggatan–
–hvor han tok til venstre og forsvant ned på Djurgårdsgatan.
Fluktveien så ut som en hestesko.
200-300 meter lenger bort kastet han lua si–
–og deretter opphører alle spor etter gjerningsmannen.
Det fins diffuse opplysninger fra vitner–
–men vi vet ikke hvilke som utpeker gjerningsmannen.
Under dagen samles stadig flere Linköpingsbeboere på åstedet–
–for å uttrykke sin sorg over de brutale mordene.
Jeg besøkte åstedet senere om kvelden–
–og så enormt mange lys og blomster på stedene–
–hvor de to hadde falt offer for gjerningsmannen.
Stemningen var nifs og vi forstod at vi måtte arbeide hardt–
–får å finne løsningen. Linköpingsbeboerne var så rystede.
Når jeg ser noe Mohamad likte, tenker jeg umiddelbart på ham.
Når jeg sover tenker jeg på Mohamad–
–og når jeg våkner er Mohamad den første jeg tenker på.
Dobbeltmorderen i Linköping er stadig på fri fot. Dette er "Efterlyst".
Vi har gjort et antall funn, blant annet klær.
Visse stemmer godt overens med vitneopplysninger som har kommet.
Teknikerne har sikret en hel del spor–
–men vi har enda ikke fått resultatene fra SKL–
–som kan vise hva sporene kan føre til.
Mens vi venter på resultatene fra SKL–
–får etterforskerne ta del av den rettsmedisinske undersøkelsen.
Obduksjonen av ofrene påviser kraftig vold.
Mohamad fikk et høyt antall knivhugg i nakke og rygg.
Men midt på ryggen var det ingen skader.
Siden han bar ryggsekk–
–valgte gjerningsmannen å hugge rundt den.
Skadene var makabert mange.
Gutten fikk rundt 20 hugg.
Kvinnen fikk samme antall, men alle traff ikke kroppen.
Den store kåpen beskyttet delvis.
I mordetterforskninger er det ikke særlig vanlig–
–med denne slags aggresjon og overdreven vold.
Jeg har aldri støtt på så kraftig vold i noen annen sak.
Personen kan ikke være frisk–
–for hvis noen vil ta livet av noen annen–
–er det ingen grunn til alle disse knivhuggene. Det var vanvittig.
Teorien min er at han har hugd ofrene slik.
Kniven er veldig dårlig. Gjerningsmannen glapp–
–så bøylen skadet hånden hans.
Her er det en parerstang. Det er intet passende mordverktøy.
Etter en uke er gjerningsmannen stadig på fri fot.
Men med svaret fra teknisk undersøkelse av kniven–
–får etterforskningen et stort gjennombrudd.
De finner DNA-profiler fra Anna-Lena Svenson, den lille gutten–
–og fra en tredje, helt ukjent person.
Så høyst sannsynlig har vi DNA fra gjerningsmannen.
I et av de to hullene på skaftet var det blod.
Det var en blandet profil mellom gutten og gjerningsmannen.
Selv blodet på avisboksen og lua– –kan knyttes til gjerningsmannen.
På lua finner de flere spor.
Der er det også et antall hårstrå, og på et av dem også roten.
Fra det med rot kan vi utvinne DNA.
Ved analysen ser vi at hårstråene stammer fra samme person-
som blodsporene. Vi er ganske sikre på at gjerningsmannen-
- har kastet kniven og deretter lua.
Hårstrået sendes videre til Rättsmedicinalverket–
–som får oppgaven å fa frem mer informasjon.
De undersøker hårstrået–
–og ser da at den aktuelle personen nyter nikotin–
–men verken har narkotika eller medisiner i kroppen.
Denne verken tar stoff eller tar medisin over lang tid.
Plutselig fikk vi ny informasjon om gjerningsmannen.
Plutselig visste vi mye om ham.
Allerede etter en ukes tid hadde vi DNA-profilen.
Vi har kniven og lua. Vi vet at hårstrået–
–stammer fra en som har mørk blondt, ganske lyst hår.
Når vi vet så mye om gjerningsmannen, tror både jeg og sikkert hele-
etterforskingsgruppen at personen snart kan pågripes.
At vi kommer til å finne ham.
Politiet vet mye om gjerningsmannen, men han er femdels på fri fot.
Et viktig arbeid med å kartlegge ofrene begynner.
Er det ett angrep rettet mot en av dem, eller er de valgt tilfeldig?
Mage teorier fantes. Vi visste egentlig ikke–
–hvorfor akkurat disse to var blitt att av dage.
Hos de to prøvde vi å finne en kobling til en gjerningsmann.
Eller var det noen som tilfeldig hadde valgt sina ofre?
Ved kartleggingen av Anna-Lena, ble de nærstående avhørt:
Ektemannen, lærerkolleger og skoleelever.
Vi ville vite om det der var noen som ville henne så vondt. Intet fremkom.
Det virket åpenbart at han var ute etter Mohamad.
Anna-Lena kom ut på feil tid og ble angrepet av den grunnen.
Politiet fokuserer derfor på den åtteårige Mohamad–
–og familien hans. Kan noen ha motiv for å myrde gutten?
I all etterforskning begynner en innefra, fra familien.
En fortsetter med vennekrets, bekjente og arbeider seg utover.
Og jeg skulle avhøre familien Ammouri.
Den libanesiske familien hadde flyttet til Sverige.
Mange hadde kommet og alle bosatte seg i Stockholmsregionen–
–utenom den myrdede gutten og familien som havnet i Linköping.
Vi lette etter motiv, som for eksempel et forretningsforhold–
–som gjorde at noen ville straffe familien ved å myrde barnet deres.
Visse var ganske fremgangsrike forretningsmenn i ulike virksomheter.
Vi så på databutikken som ble drevet av Mohamads far.
Det fremkom ulike opplysninger–
–om at noen var skuffet over butikken og innehaveren.
Vi ville klargjøre om en kunde kunne være så skuffet–
–at han ville skade Mohamad.
Men ikke noe i avhørene antydet at det kunne være slik.
Vi undersøkte personene veldig godt–
–men fant ikke noe motiv.
Mangelen på motivbilde–
–får politiet til å tro at det handler om en affekthandling–
–utført av en psykisk syk gjerningsmann.
Derfor begynner de å lete innen psykiatrien.
De får også et tips om en mann som kan stemme med den profilen.
En mørkkledd person som virker tynget og ikke har det bra-
- går ned gjennom Trädgårdsföreningen.
En spaner begynner å gå blant misbrukere i parken–
–for å se om en kunne finne gjerningsmannen slik.
Det foregikk under en ukes tid, men uten resultat.
Ansatte innen kollektivtrafikken ble også avhørt.
Vi kontaktet vi bussførere for å prøve å fange opp-
en eventuell gjerningsmann fra Linköping til noe ytterområde.
Kanskje kunne en bussfører ha sett en ung gutt med skadd hånd–
–så vi kunne komme fremover med saken.
Under et par måneder traff vi alle disse og kanskje enda flere tiltak–
–men allikevel nådde vi ikke frem til noen gjerningsmann.
For å motta mer informasjon om dobbeltmorderen-
får Linköpingspolitiet hjelp av profileringsgruppen.
En rettspsykiater, en rettslege, forensiker og dyktig politi–
–danner en gruppe som lager en profil av en mulig gjerningsmann.
Gruppen kommer frem til at vi skal lete etter en ganske ensom person.
En som kanskje nattvandrer og trolig har hatt kontakt med psykiatrien.
En særegen person med få sosiale kontakter.
Har han arbeid, er det enkelt. Den tesen arbeider vi etter.
For å ytterligere ringe inn gjerningsmannen–
–henvender etterforskerne seg også til utenlandske eksperter.
Da vi fikk informasjon om gjerningsmannen, DNA-profilen...
...kontaktet Nasjonalt forensisk sentrum–
–et laboratorium i Rotterdam i Holland, med stor kunnskap om DNA.
Der bedrev de DNA-forskning. Etter en uke fikk vi svar fra Holland.
Svaret var at DNA-profilen viste at gjerningsmannen-
høyst sannsynlig stammer fra Nord-Europa.
Nok et skritt i jakten på gjerningsmannen. Nok en ledetråd.
Vi får stadig nye fakta om gjerningmannen, men finner ham ikke.
Politiet har hatt en tipstelefon åpen fra første dag.
Mengder av tips har kommet, men har måttet avskrives.
Men i mars 2005 kommer et tips som vekker etterforskernes interesse.
Et sosialkontor i Sverige tror at den vi søker kan være en mann-
som er omplassert fra Linköping til en by i Vest-Sverige.
Vi dro dit med en politipatrulje, snakket med den aktuelle personen-
og ba ham gi en DNA-prøve til sammenligning med sporet fra Åsgatan.
Personen går ikke med på det og blir da arrestert av aktoren vår.
Fem måneder etter det brutale dobbeltmordet i Linköping–
–har politiet for første gang en mistenkt.
Han blir arrestert, vi topser ham og lar NFC analysere testen.
Men forhåpningen om at gjerningsmannen er funnet–
–forsvinner da resultatet fra DNA-testen kommer.
Personen har intet med denne forbrytelsen å gjøre–
–og blir løslatt dagen etter.
Årene går og politiet får stadig mer kritikk.
Professor i kriminologi, Leif GW Persson–
–syns at de har låst seg ved feil spor.
Rent objektivt er det å mislykkes. Og da har en tenkt feil noe sted.
Og da må en tenke om igjen. Jeg tror han er 13-17 år gammel.
En grunn til at vi har misset ham–
–kan være at han er mye yngre enn vi har trodd.
Noe som jeg syns er en mangel i spaningsarbeidet...
Jeg ville gjerne ha kastet meg over kartleggingen av Mohamad–
–hans søsken, klassekamerater og så videre.
Jeg tror at gjerningsmannen finnes i nærområdet.
Han bor og går på skole der.
Og jeg pleier å ha rett åtte ganger av ti.
- Ikke dårlig. - De gangene som politiet...
Oftest syns vi det samme. Men når vi syns ulikt–
–pleier jeg å ha rett i omtrent tre ganger av fire.
Seks år etter mordet har politiet stadig ingen gjerningsmann.
Tross tusenvis av avhør og DNA-tester av hundrevis–
–er morderens identitet en gåte.
Anna-Lenas ektemann gir sitt eneste tv-intervju etter mordet.
Han vitner om hvordan det føles å ikke få vite hvorfor.
Det har gått seks år og ennå fins ingen mistenkt. Hvordan føles det?
Ja...det føles, kan jeg si.
Vi forstår at det har skjedd, men får ingen svar på spørsmålene.
Hvorfor skjedde det? Og hvem gjorde det?
Hvordan skjedde det? Det vet vi heller ikke.
De spørsmålene ligger og surrer i bakhodet–
–og dukker opp med jevne mellomrom.
Alt jeg gjør, gjør jeg for Anna-Lena, og for at saken skal kunne løses.
Både pårørende og politiet begynner å bli frustrerte.
Hvorfor finner de ikke gjerningsmannen?
Får forbrytelsen noensinne en løsning?
Sjansen minsker ettersom tiden går.
Vitnenes hukommelsesbilder blekner og spor forsvinner.
Men verst av alt:
Etterforskerne frykter at dobbeltmorderen skal slå til igjen.
Profilgruppen advarer for nettopp det.
Tilbakefallsrisken er åpenbar for denne typen av personer.
Å gjenta gjerningen. Den setningen har under hele etterforskningen–
–vært i mitt og hele etterforskningsteamets bakhode.
At gjerningsmannen kan slå til igjen.
Så ubehagelig å lese om andre gjerninger med tanken:
Er det gjerningsmannen vår?
Jeg følte ikke håpløshet, snarere frustrasjon–
–over at vi ikke fant gjerningsmannen.
Uroen fantes allerede fra begynnelsen: Kunne enda et mord skje?
Mange Linköpingsbeboere følte redsel.
De var redde for barna og kanskje seg selv etter ugjerningen.
Tross rettspsykiatriens risikobedømmelse–
–om at gjerningsmannen kunne slå til igjen–
–skjer ingen nye forbrytelser med samma DNA som på mordstedet.
Politiet får hjelp av allmennheten ved å gå ut med en fantombilde.
Fantombildet tok vi fram–
–sammen med medarbeidere på Rikskriminalpolisen.
En medarbeider tegnet gjerningsmannen–
–etter to vitnemål om utseendet. Så fikk vi et fantombilde.
Vi ga media tilgang til det med spørsmålet: Hvem er det her?
Kanskje var det intet bra grep.
Vi fikk inn tusenvis av tips om personer som lignet fantombildet.
Fra langt oppe i Nord-Sverige til lengst ned i sør.
Visse tips hadde ingen relevans, men vi kunne ikke avskrive dem–
–for det kunne jo være gjerningsmannen.
Dette ga uro og rot i etterforskningen.
For å komma videre kontakter Jan Staaf amerikanske etterforskere-
i FBI, i håp om å få nye innfallsvinkler og metoder.
Selv etter amerikanske mål er saken spektakulær–
–og et av tipsene fra FBI er å sette opp en dusør.
Men innen svensk politi er dette forbudt.
Men en privatperson tilbyr èn million kroner–
–til den som kommer med et avgjørende tips.
Èn million er en rund og bra sum.
Alt talar for at vi burde ha oppklart dette.
Finner vi riktig person er det klart.
Den oppsatte dusøren genererer ytterligere hundrevis av tips–
–som videreformidles til politiet.
Men verken de eller andre tiltak under de følgende årene–
–fører til arrestasjon av gjerningsmannen.
En hypotese er at han ikke lever lenger.
Jeg har vondt for å tro at noen kan bære det med seg hele livet–
–uten at noen får vite det, og uten å bli tatt for annen kriminalitet.
I stedet tar en livet av seg.
Derfor har jeg drevet mye med "mamma-topsing".
Du topser mødre av ynglinger som har tatt livet sitt–
–eller ikke lever lenger. En DNA-prøve fra morens munn–
–sammenlignet med gjerningsmannens DNA.
Da får en et raskt svar på om sønnen er gjerningsmann eller ikke.
Mødrenes gjensvar varierte. Visse ble lei seg, andre opprørte–
–men de fleste forstod hva vi var ute etter og ville hjelpe til.
Men det føles selvsagt frustrerende at politiet tror–
–at sønnene deres har begått disse forferdelige mordene.
Arbeidet er tidkrevende og kontakten med mødrene er sensitiv.
Men det har vært til stor hjelp.
Gjennom dette uvanlige tiltaket–
–kan etterforskerne utelukke et antall potensielle gjerningsmenn.
Men de kommer fremdeles ikke nærmere dobbeltmorderen.
Trusselen om at gjerningsmannen kan slå til igjen–
–ligger stadig i bakhodet på de få etterforskerne–
–som nå arbeider med saken. Og derfor nekter de å gi opp.
Politiet søker nye metoder og teknikker–
–for å kunne føre saken videre.
13 år etter mordet settes håpet til den nå forfinede DNA-teknikken.
I 2017 henvender vi oss igjen til laboratoriet i Rotterdam.
Selv nå blir svaret at personen stammer fra Nord-Europa.
Som for eksempel Sverige eller Danmark. Skandinavia.
Og med største sannsynlighet har personen blå øyne.
Plutselig har vi nok en puslespillbit i jakten på gjerningsmannen.
Men likevel finner vi ham ikke.
I april 2018 tar amerikansk politi seriemorderen "Golden State Killer".
Han er skyldig i minst 13 mord og 50 voldtekter.
For første gang har en unik metode blitt brukt.
De har fått treff i hans DNA–
–i kommersielle databaser for slektsforskning.
Gjennombruddet får Jan Staaf til å øyne muligheter i sin etterforskning.
Kan en med den nye metoden finne morderen før han slår til igjen?
Hvorfor skulle ikke vi kunne gjøre noe lignende? Vi ville prøve det.
Å akkurat som amerikansk politi finne gjerningsmannen på en ny måte:
Nye veier via kommersielle databaser for slektsforskning.
Det føltes virkelig bra, både for meg og etterforskningsgruppen.
Kanskje vi var på sporet av noe.
Samtidig som Linköpingspolitiet undersøker den unike muligheten–
–å kunne benytte slektsforskning, har den nye DNA-teknikken muliggjort–
–å komme enda nærmere gjerningsmannens utseende.
Vi henvendte oss til et amerikansk firma: Paragon Labs.
Utfra DNA-profilen får de fram et bilde–
–av hvordan gjerningsmannen sannsynligvis så ut i 2004–
–og hvordan han burde se ut i dag.
Nå var vi ganske sikre på at vi skulle få fram et fantombilde–
–som bara skulle brukes som arbeidsmateriale.
Vi skulle ikke via meda spørre allmennheten hvem det kunne være.
Da vi fikk bildet spurte vi oss om-
gjerningsmannen ville ligne bildet når vi fant ham.
Endelig.
På politiskolen ante jeg ikke at jeg ville oppklare en forbrytelse...
- ...gjennom slektsforskning. - Kanskje finner de nå motivet.
Ville du være sikker på å lykkes med å drepe dem?
Ja, jeg var nødt til å få det gjort.
Tekst: VSI OrdKedjan 2021 www.vsi-stockholm.tv