Jag har aldrig stött på så kraftigt våld i nåt annat ärende.
Så många knivhugg, det var vansinnigt.
Det knöt sig lite extra, både i förståndet och maggropen.
Inget lämpligt mordverktyg, tycker jag.
Från varenda fönster kan nån ha sett händelsen.
Hon sa till mig att det var helt oprovocerat.
Jag har svårt att tro att nån kan bära med sig det hela livet–
–utan att åka fast för annan brottslighet.
Jag kände inte hopplöshet, snarare frustration.
Återfallsrisken är uppenbar för den här typen av personer.
Kunde ännu ett mord ske?
SOS 112. Vad har inträffat?
En knivskärning på Åsgatan. Två människor ligger på gatan.
En ung pojke som ser livlös ut–
–och en flicka, eller en dam, som är svårt skadad.
Kanske ringer nån annan också. Men skicka ambulans fort som fan.
- Är gärningsmannen kvar? - Nej, jag ser honom inte.
En mulen och blåsig höstmorgon strax före klockan åtta–
–händer nåt fruktansvärt mitt i ett vanligt bostadskvarter i Linköping.
Boende i området och folk på väg till sina arbeten–
–ringer SOS. Ambulanssjukvårdare Peter Hermansson–
–har precis kommit till jobbet. Med sin kollega ger han sig genast iväg–
–mot den lilla gatstumpen Åsgatan.
Adressen förknippas inte med nån som helst form av fridstörningar.
Tvärtom, dit kan man gå om man behöver lugn och ro.
Att få ett sånt larm från den adressen kändes märkligt.
Därför knöt det sig lite extra, både i förståndet och maggropen.
Efter nån minut kommer kompletterande uppgifter från SOS.
Misshandeln kan vara grov, eventuellt med kniv inblandad–
–och eventuellt med dödsoffer. På vägen kommer många tankar.
Man förbereder sig för det värsta.
Samtidigt som ambulansen närmar sig anländer poliserna Claes Solid–
–och Camilla Larsson till Åsgatan.
En skadad medelålders kvinna som ligger på marken–
–är det första de ser.
När vi kommer fram och går ur bilen–
–ser vi en kvinna som ligger i korsningen lite längre fram.
Några personer står intill henne.
Jag säger till min kollega att försöka prata med kvinnan–
–för att få fram de uppgifter som hon möjligen kan lämna om vad som skett.
Jag sätter mig vid kvinnan som ligger på marken–
–och försöker få kontakt med henne, och hon är helt med.
Jag ber om hennes namn, för att kunna få status på hennes medvetande.
Hon svarar med namn och adress. Så hon är verkligen med.
Hon frågar ett par gånger om ambulansen är på väg.
Jag har fått information om att den inte är långt borta.
Utan att jag frågar berättar hon att dådet var helt oprovocerat.
Men vi hinner inte prata mycket mer.
Hon är orolig och vill att ambulansen ska komma. Det märker jag.
Lite längre fram ligger ett litet barn på marken.
En kvinna står strax bakom pojken.
Jag och en annan kollega springer fram dit.
Och...
Vi ser en liten pojke som ligger på mage–
–med huvudet i den riktningen, mot gräsmattan.
Han har en ryggsäck på sig. Kvinnan som står bakom säger:
"Han är död. Han är död."
Vår uppgift är ju ändå att ta oss an den lille pojken–
–och själva ta reda på hur det är med honom.
Vi går ner på knä intill honom.
Jag vänder på honom, så att jag kan se hans ansikte.
Direkt såg jag omfattande skador på honom.
När ambulanssjukvårdare Peter Hermansson och hans kollega–
–kommer till platsen vet de att den lille pojken är mycket svårt skadad–
–och i behov av hjärt- och lungräddning.
Därför prioriterar de honom framför den skadade kvinnan.
Vi går fram till kvinnan som är vaken.
Jag berättar att ambulansen kommer alldeles strax.
Hon vill nog att jag ska stanna, men jag vet ju att en bil är på väg.
Hon ser på mig med en blick som bränner sig fast.
Jag kan fortfarande se hennes ögon.
Men vi vet att nån med misstänkt hjärtstopp ligger längre bort.
Och eftersom hon är vaken lämnar vi henne–
–och går ner mot nästa polis–
–och barnet som ligger framför hans fötter.
Nu ser vi en liten kille som ligger på rygg.
Enligt våra rutiner skulle jag säkra luftvägarna.
Min kollega klär av pojken för att se om han har puls–
–men han har ingen andning och ingen egen puls.
Så vi sätter i gång hjärt- lungräddning.
Jag sköter luftvägarna och andas med honom.
Min kollega kopplar på defibrillatorn och utför hjärtkompressioner.
Efter några minuter beslutar vi oss för att lägga honom på båren–
–och ta med honom till ambulansen.
Vi lastar in honom och tar den kortaste vägen till sjukhuset.
I ambulansen fortsätter Peter Hermansson med hjärtkompressioner–
–hela vägen in till sjukhuset.
Klockan 8.06 lämnas pojken över till läkarna.
Allt gick väldigt fort och vi kom rätt på alla moment.
Vi har inte spillt tid på nåt som är onödigt för vår patient.
Vi vet att vi gjorde allt vi kunde, och det är viktigt att veta.
Händelsen har redan nått medierna–
–och Peter Hermansson möts av nyheten om det brutala dådet–
–på textteve på sjukhuset.
Det kändes tungt att läsa den nyheten. Vi var inte vana vid–
–den typen av informations- överföring. Det kändes i magen.
Vi kunde läsa om det när vi kom dit. De var före oss.
Via medierna får Peter även det besked han befarat.
Att pojkens liv inte gick att rädda.
Vi kunde inte göra mer. Vi får bära att det gick som det gick.
Och det gör oss förstås väldigt ledsna.
Men vi kunde faktiskt inte påverka händelsen mer. Det gick inte.
I ambulansen bakom Peter Hermansson–
–förs den skadade kvinnan till sjukhuset.
Väl framme är hon ännu vid medvetande och talar med personalen.
Hon är orolig för pojken. Men hennes skador är allvarliga.
Läkarna hittar minst fem knivhugg i buken, och hon har svårt att andas.
Medan läkarna förbereder en operation för att försöka rädda hennes liv–
–börjar jakten på den som begått de brutala våldsdåden.
De inledande minuterna visste ingen vad som hade hänt.
Vi visste inte vart det skulle landa.
Min första tanke var relationsvåld. En liten pojke och en kvinna.
Genast tänkte jag att kanske pappan var gärningsmannen.
Så fort ambulanserna lämnar brottsplatsen börjar polisarbetet.
En kartläggning av vad som hänt.
Vi spärrade av hela området och säkrade vittnen.
Vi började knacka dörr.
Som området ser ut kan nån ha sett händelsen från varenda fönster.
Presumtiva vittnen.
En av de första som förhörs är granne till den skadade kvinnan.
Grannen var en av de första som kom till platsen.
Kvinnan som bevittnade brottet är upprörd.
Vi sätter oss i vår bil och håller förhöret där.
Vittnet berättar för mig att den skadade kvinnan berättade–
–om en man runt 20 år som var "helt vansinnig".
När jag förstod vad det handlade om...
Två personer som inte tycks känna varann–
–blir attackerade av en okänd gärningsman.
Vi visste inte vad vi letade efter, så de första timmarna var kaotiska.
Den döda pojken visade sig vara åttaåriga Mohamad Ammouri.
Han bor några hundra meter från brottsplatsen–
–och var på väg till skolan.
Kvinnan som kämpar för sitt liv på operationsbordet–
–är 56-åriga Anna-Lena Svenson.
En medelålders kvinna som arbetade som lärare.
Vid den tidpunkten arbetade hon med språkundervisning för invandrare.
Hon var på väg till sitt arbete–
–och sprang raka spåret in i det här ärendet. Hon såg–
–hur gärningsmannen angrep den lilla pojken.
Hon är på fel plats vid fel tidpunkt och faller offer för gärningsmannen.
Anna-Lena Svenson bor precis vid brottsplatsen.
När hon blir överfallen är maken hemma i bostaden.
Han förstår att nåt har hänt när han ser blåljus utanför fönstret.
När Anna-Lena lastas in i ambulansen får han en chock–
–han känner igen hennes kläder.
Jag följer med poliserna. Vi åkte efter ambulansen till sjukhuset.
Strax efter elva kommer en läkare i rask takt–
–och uttrycker formellt: "Jag kan meddela att Anna-Lena har avlidit."
Jag får reda på det via radion. Känslorna är många.
Dels är jag bekymrad, jag vet inte om hennes man hann fram till henne.
Jag blir irriterad av att det kunde ske två mord.
Vi förlorar mycket utredningsmässigt också–
–vi hade behövt tala mer med henne. Mycket snurrar runt i huvudet.
Vi inser att det rör sig om ett dubbelmord. En ung pojke–
–och en medelålders kvinna är mördade, och vi vet inte av vem.
Polisen ska nu utreda ett dubbelmord med en okänd gärningsman.
Ansvarig för utredningen blir kommissarie Thommy Håkansson–
–som bildar team med Jan Staaf.
När man konfronteras med en mordutredning är första tanken–
–att det är ett problem som ska lösas.
Frågan är bara när och hur.
Strax före lunch kom jag till Linköping–
–där många poliser var i gång med förhör och dörrknackning.
Tanken var att höra så många som möjligt i det omedelbara närområdet–
–i hopp om att få ett signalement på gärningsmannen.
Åsgatan, den lilla gatstumpen, är för mig helt främmande.
Men många går och cyklar där på morgnarna på väg till sina arbeten.
Många personer kan ha sett gärningsmannen–
–både före och efter dådet.
Men gärningsmannen har smält in i mängden–
–bland folk på väg till sina arbeten.
En regnig dag med många uppfällda paraplyer. Svårt.
Ett stort problem för polisen är att de få vittnesmål som finns–
–om gärningsmannens utseende och kläder går isär.
På morgonen går ett signalement ut från polisradion–
–som medierna på den tiden kunde lyssna på.
Två olika signalement gick ut. Enligt det ena var han väldigt mörkt klädd–
–enligt det andra var han klädd i en ljus rock.
Olyckligt att uppgifterna kom ut, eftersom vittnen kunde påverkas.
De utredande poliserna blev förvirrade–
–och självfallet även ingripande-poliserna–
–som jagade en gärningsman, men inte visste vem de letade efter.
Vi letar efter en eventuell gärningsman i 20-årsåldern–
–180 till 190 centimeter lång–
–bredaxlad och vid tillfället klädd i en beige jacka i knälängd.
Beskrivningen av gärningsmannen som Anna-Lena ger på mordplatsen–
–blir avgörande för polisens fortsatta arbete.
Anna-Lena var vid liv på brottsplatsen–
–och ambulanspersonalen som hämtade henne akut och snabbt–
–får höra att mannen var i 20-årsåldern–
–och att dådet var oprovocerat.
Den informationen betydde mycket vid sökandet efter gärningsmannen.
Men vi kunde inte låsa oss vid att han var i 20-årsåldern–
–så vi valde åldersspannet 15 till 30 år.
Så hade vi åtminstone nån begränsning i utredningen.
På mordplatsen gör polisen Claes Solid ett viktigt fynd.
Geografin har förändrats lite. Här fanns en rabatt då.
Och nånstans här kunde jag se en kniv.
Så jag berättade för teknikerna på plats om fyndet.
Det misstänkta mordvapnet läggs i ett knivrör–
–och skickas in för vidare under- sökning till SKL, nuvarande NFC.
Typen av kniv förvånar kriminal- tekniker Christer Branthammer.
En butterfly-kniv som man kan vika ihop–
–och smidigt lägga i fickan.
Kvaliteten är inget vidare, den är sladdrig...
Inget lämpligt mordverktyg, tycker jag–
–men det gick ju. Kniven är inte särskilt vass och den är lite böjd.
Kanske har det med händelsen att göra.
Vid lunchtid får utredarna in ett intressant samtal till tipstelefonen.
En person har hittat en märklig mössa utanför en Ica-butik.
Våra forensiker skyndar dit och ser en mössa i ett tidningsställ.
Tidningsställ var en ny företeelse i Linköping–
–och inga tidningar fanns där.
Och på locket fanns avtryck från fyra fingrar–
–och på ett av dem fanns blod.
Jag har en teori om hur det har gått till.
Gärningsmannen är skadad i den här delen av handen efter knivhuggen.
Han blöder och när han ska skjuta upp locket–
–måste han ta tag med vänsterhanden under locket.
Sen tar han sin mössa, blodar ner den och lägger den i lådan.
Troligen gjorde han så för att förändra sitt utseende–
–under den fortsatta flyktvägen.
Här är mössan från tidningsstället.
En vanlig mössa, Pointer, som kan köpas på bensinmackar.
Kniven, mössan och vittnesmål från personer–
–som befunnit sig i närheten av mordplatsen–
–hjälper polisen att kartlägga gärningsmannens flyktväg.
Precis här sprang gärningsmannen ifatt Anna-Lena–
–som högg henne med kniv tills hon ramlade till marken.
En sopbil står en bit ner på Tränggatan.
Sopbilens förare berättar att han hörde ett gällt skrik–
–och tittade i backkameran.
Han såg en person som sprang några steg–
–för att sen hastigt promenera Åsgatan ner ända till Tränggatan–
–där han tog till vänster och försvann ner på Djurgårdsgatan.
Hans flyktväg såg ut som en hästsko.
200 till 300 meter längre bort kastade han sin mössa–
–och efter det tar alla spår efter gärningsmannen slut.
Diffusa vittnesuppgifter finns–
–men vi vet inte vilka som pekar ut gärningsmannen.
Under dagen samlas allt fler Linköpingsbor på brottsplatsen–
–för att uttrycka sin sorg över de brutala morden.
Jag besökte brottsplatsen senare på kvällen–
–och såg enormt många ljus och blommor på platserna–
–där de två personerna fallit offer för gärningsmannen.
Stämningen var kuslig och vi förstod att vi måste jobba hårt–
–för att hitta lösningen. Linköpingsborna var så omskakade.
När jag ser nåt Mohamad gillade tänker jag direkt på honom.
När jag sover tänker jag på Mohamad–
–och när jag vaknar är Mohamad den första jag tänker på.
Dubbelmördaren i Linköping är ännu på fri fot. Här är Efterlyst.
Vi har gjort en rad fynd, bland annat kläder.
Vissa av fynden stämmer bra med vittnesuppgifterna som har kommit in.
Våra tekniker har säkrat en hel del spår–
–men vi har ännu inte fått resultaten från SKL–
–som kan visa vad spåren kan leda fram till.
I väntan på resultaten från SKL–
–får utredarna ta del av den rättsmedicinska undersökningen.
Obduktionen av offren visar på ett kraftigt våld.
Mohamad fick ett stort antal knivhugg i nacke och rygg.
Men mitt på ryggen fanns inga skador.
Eftersom han bar ryggsäck–
–valde gärningsmannen att hugga runt om den.
Skadorna var makabert många.
Pojken fick ta emot runt 20 hugg.
Kvinnan fick ta emot samma antal, men alla träffade inte kroppen–
–hennes stora kappa skyddade till en del.
I mordutredningar är det inte särskilt vanligt–
–med den här typen av övervåld och aggression.
Jag har aldrig stött på så kraftigt våld i nåt annat ärende.
Personen kan inte vara frisk–
–för om nån vill beröva nån annan livet–
–finns inget skäl till alla dessa knivhugg. Ett vansinnesdåd.
Min teori är att han har huggit offren så här.
Kniven är väldigt dålig. Gärningsmannen slant–
–så att bygeln skadade hans hand.
Här finns en parerstång. Inget lämpligt mordverktyg.
Efter en vecka är gärningsmannen ännu på fri fot.
Men med svaret från den tekniska undersökningen av kniven–
–får utredningen ett stort genombrott.
Man hittar DNA-profiler från Anna-Lena Svenson, den lilla pojken–
–och från en tredje, helt okänd person.
Så av allt att döma har vi DNA från gärningsmannen.
På skaftet anträffas blod i ett av de två hålen.
En blandprofil mellan pojken och gärningsmannen.
Även blodet på tidningsstället och mössan–
–kan knytas till gärningsmannen.
På mössan hittar man fler spår.
På mössan finns också ett antal hårstrån–
–på ett av dem finns även roten.
Från hårstrået med rot kan DNA utvinnas.
Vid analysen på NFC ser vi att hårstråna kommer från samma person–
–som blodspåren. Vi är rätt säkra på att gärningsmannen har slängt kniven–
–och sen kastat sin mössa.
Hårstrået skickas vidare till Rättsmedicinalverket–
–som får i uppgift att ta fram mer information.
De undersöker hårstrået–
–och ser på så sätt att den aktuella personen nyttjar nikotin–
–men inte har några droger i kroppen, och inte heller nån medicin.
En person som inte knarkar och inte heller långtidsmedicinerar.
Vi fick ny information om gärningsmannen.
Plötsligt har vi mycket kunskap om gärningsmannen.
Redan efter nån vecka har vi personens DNA-profil.
Vi har hans kniv och mössa. Vi vet att hårstrået–
–tillhör en person som har cendréfärgat, rätt ljust hår.
När vi vet så mycket om gärningsmannen, tror jag–
–och troligen hela utredningsgruppen att personen kan gripas snart.
Att vi kommer att hitta personen.
Polisen vet mycket om gärningsmannen, men han är ännu på fri fot.
Ett viktigt arbete med att kartlägga offren inleds.
Är det ett angrepp riktat mot en av dem, eller är de slumpvis utvalda?
Många teorier fanns. Vi visste egentligen inte–
–varför just de här två personerna bragts om livet.
Hos de två personerna försökte vi–
–hitta en koppling till en gärningsman.
Eller var det nån som slumpmässigt valde sina offer?
Vid kartläggningen av Anna-Lena–
–hördes hennes närstående:
Maken, lärarkollegor och elever från skolan.
Vi ville förstå om det där fanns nån som kunde tänkas vilja henne så ont.
Inget framkom. Det framstod som uppenbart–
–att gärningsmannen ville åt Mohamad.
Anna-Lena kom ut vid fel tillfälle och angreps av det skälet.
Polisen fokuserar därför på den åttaåriga pojken Mohamad–
–och hans familj. Kan nån ha ett motiv för att mörda pojken?
I alla utredningar börjar man inifrån, från familjen.
Man fortsätter med vänkrets, bekanta och arbetar sig utåt.
Och jag skulle hålla förhör med familjen Ammouri.
En familj från Libanon som hade flyttat till Sverige.
Många hade kommit och alla bosatte sig i Stockholmsregionen–
–utom den mördade pojken och hans familj som hamnade i Linköping.
Vi letade efter ett motiv, exempelvis en affärsrelation–
–som gjorde att nån ville straffa familjen–
–genom att mörda ett barn till nån i familjen.
Där fanns personer, framgångsrika i affärer–
–med olika typer av verksamheter.
Vi tittade på datorbutiken som Mohamads pappa drev.
Uppgifter framkom från olika personer–
–om att man var besviken på butiken och innehavaren.
Vi ville klargöra om nån kund kunde vara så besviken–
–att han ville skada Mohamad.
Men inget i förhören tydde på att det skulle kunna vara så.
Och vi lusade personerna väldigt väl–
–men hittade inget motiv.
Bristen på motivbild–
–får polisen att tro att det rör sig om ett vansinnesdåd–
–av en psykiskt sjuk gärningsman.
Polisen börjar leta efter gärningsmannen inom psykvården.
Man får även ett tips om en man som kan stämma med den bilden.
En mörkklädd person som verkar tyngd går ner i trädgårdsföreningen.
Personen verkar inte må bra.
En spanare börjar röra sig bland missbrukare i trädgårdsföreningen–
–för att se om man kunde hitta gärningsmannen så.
Det pågick under nån vecka, men utan resultat.
Anställda inom kollektivtrafiken förhörs också.
Tidigt kontaktade vi busschaufförer–
–för att försöka fånga upp en eventuell gärningsman–
–från Linköping till nåt ytterområde.
Kanske kunde en busschaufför ha sett en ung kille med skadad hand–
–så att vi kunde komma framåt i ärendet.
Under ett par månader vidtog vi alla dessa–
–och kanske ännu fler utredningsåtgärder–
–men ändå nådde vi inte fram till nån gärningsman.
För att få mer information om dubbelmördaren–
–som ännu är på fri fot, tar polisen i Linköping hjälp–
–av gärningsmannaprofil-gruppen.
En rättspsykiatriker, en rättsläkare, forensiker och duktiga poliser–
–bildar ett team som gör en profil av en tänkbar gärningsman.
Gruppen kommer fram till att vi ska söka efter en rätt ensam person.
En person som kanske nattvandrar–
–och troligen haft kontakt med psykiatrin.
En udda person med få sociala kontakter.
Har han jobb, är det ett enkelt arbete.
Den tesen jobbar vi efter.
För att ytterligare ringa in gärningsmannen–
–vänder sig utredarna även till experter utomlands.
När vi får information om gärningsmannen, DNA-profilen...
Då kontaktar Nationellt forensiskt centrum–
–ett laboratorium i Rotterdam, Holland, med stor kunskap om DNA.
Där bedrivs forskning om DNA. Efter nån vecka får vi svar från Holland.
Holländarna svarar att gärningsmannens DNA-profil–
–visar att han härstammar från norra Europa.
Ännu ett steg i jakten på gärningsmannen. Ännu en ledtråd.
Vi får ständigt ny fakta om gärnings- mannen, men hittar honom inte.
Polisen har haft en tipstelefon öppen från första dagen.
Mängder av tips har kommit in, men fått avfärdas.
Men i mars 2005 kommer ett tips som väcker utredarnas intresse.
En socialförvaltning i Sverige tror att personen vi söker–
–kan vara en man som omplacerats från Linköping–
–till en stad i västra Sverige.
Vi åker till den staden med en polispatrull–
–och talar med den aktuella personen och ber honom lämna ett DNA-prov–
–att jämföras med spåret från Åsgatan.
Personen går inte med på det och anhålls då av vår åklagare.
Fem månader efter det brutala dubbelmordet i Linköping–
–har polisen för första gången en misstänkt person.
Han anhålls, vi topsar honom och låter NFC snabbanalysera testet.
Men förhoppningen om att gärningsmannen är funnen grusas–
–när resultatet från DNA-testet kommer.
Personen har inget med det här brottet att göra–
–och släpps dagen därpå.
Åren går och polisen får allt mer kritik.
Professorn i kriminologi, Leif GW Persson–
–tycker att man låst sig vid fel spår.
Rent objektivt är det ett misslyckande.
När man misslyckas har man tänkt fel nånstans.
Och då får man tänka om.
Jag tror att han är 13-17 år gammal.
Ett skäl till att vi har missat honom–
–kan vara att han är mycket yngre än vi trott.
Nåt som jag tycker är en brist i spaningsarbetet...
Jag skulle gärna ha kastat mig över kartläggningen av Mohamad–
–hans syskon, skolkamrater...
Jag tror att gärningsmannen finns i närområdet.
Han bor och går i skolan där.
Och jag brukar ha rätt åtta gånger av tio.
- Inte illa. - De gånger som polisen...
Oftast tycker vi likadant. Men när vi tycker olika–
–brukar jag ha rätt ungefär tre gånger av fyra.
Sex år efter mordet har polisen ännu ingen gärningsman.
Trots tusentals förhör och DNA-test av hundratals personer–
–är mördarens identitet en gåta.
Anna-Lenas make ger sin enda teve-intervju efter mordet.
Han vittnar om hur det känns att inte få veta varför.
Sex år har gått och ännu finns ingen misstänkt. Hur känns det?
Ja...det känns, kan jag säga.
Vi förstår att det har hänt, men får inga svar på våra frågor.
Varför hände det?
Och vem gjorde det?
Hur gick det till? Det vet vi inte heller.
De frågorna ligger och snurrar i bakhuvudet–
–och kommer upp med jämna mellanrum.
Allt jag gör, gör jag för Anna-Lena, och för att fallet ska kunna lösas.
Både de anhöriga och polisen börjar bli frustrerade.
Varför hittas inte gärningsmannen?
Får brottet nånsin en lösning?
Allt eftersom tiden går minskar chansen.
Vittnens minnesbilder bleknar och spår försvinner.
Men värst av allt:
Utredarna är rädda för att dubbelmördaren ska slå till igen.
Gärningsmannaprofil-gruppen varnar för just det.
Återfallsrisken är uppenbar för den här typen av personer.
Att upprepa gärningen. Den meningen har under hela utredningens gång–
–funnits i bakhuvudet på mig och hela utredningsteamet.
Att gärningsmannen kan slå till igen.
Så obehagligt att läsa om andra dåd med tanken:
Är det vår gärningsman?
Jag kände inte hopplöshet, snarare frustration–
–över att vi inte hittade gärningsmannen.
Redan från början fanns oron: Kunde ännu ett mord ske?
Många Linköpingsbor kände en rädsla.
De var oroliga för sina barn och kanske sig själva efter dådet.
Trots rättspsykiatrikernas riskbedömning–
–att gärningsmannen kan slå till igen–
–sker inga nya brott med samma DNA som den på mordplatsen.
Polisen tar hjälp av allmänheten genom att gå ut med en fantombild.
Fantombilden tog vi fram–
–tillsammans med medarbetare på Rikskriminalpolisen.
En medarbetare tecknade gärningsmannen–
–utifrån två vittnesmål om gärningsmannens utseende.
Så fick vi fram en fantombild.
Vi gav medierna tillgång till den med frågan: Vem är det här?
Kanske var det inget bra grepp.
Vi fick in tusentals tips om personer som liknade fantombilden.
Från långt upp i norra Sverige till längst ner i söder.
Vissa tips hade ingen relevans, men vi kunde inte lägga undan dem–
–för det kunde ju vara gärningsmannen.
Oro och oordning skapades i utredningen.
För att komma vidare kontaktar Jan Staaf amerikanska utredare på FBI–
–i hopp om att hitta nya infallsvinklar och metoder.
Även med amerikanska mått mätt är fallet spektakulärt–
–och ett av tipsen från FBI är att utfästa en belöning.
Men inom svensk polis är det inte tillåtet.
Men en person erbjuder 1 miljon kronor–
–till den som kommer med ett avgörande tips.
1 miljon är en rund och bra summa.
Allt talar för att vi borde ha klarat upp det här.
Hittar vi rätt person är det klart.
Den utfästa belöningen genererar ytterligare hundratals tips–
–som vidarebefordras till polisen.
Men varken de eller andra utrednings- åtgärder under åren som följer–
–leder till nåt gripande av gärningsmannen.
En hypotes är att han inte längre lever.
Jag har svårt att tro att nån kan bära med sig det hela livet–
–utan att nån får veta, och utan att åka fast för annan brottslighet.
I stället tar man sitt liv.
Därför har jag sysslat mycket med "mamma-topsning".
Man topsar mammor till ynglingar som har tagit sitt liv–
–eller annars inte lever längre. Ett DNA-prov från mammans mun–
–jämförs med gärningsmannens DNA.
Då får man ett snabbt svar på om sonen är gärningsmannen eller inte.
Bemötandet från mammorna varierade.
Vissa blev ledsna, andra blev upprörda–
–men de flesta förstod vad vi var ute efter och ville hjälpa till.
Men det känns förstås frustrerande att polisen tror–
–att deras söner har begått de här förskräckliga morden.
Arbetet är tidskrävande och kontakten med mammorna är känslig.
Men det har varit till stor hjälp.
Genom denna ovanliga åtgärd–
–kan utredarna utesluta ett antal potentiella gärningsmän.
Men de kommer inte närmare dubbelmördaren.
Hotet om att gärningsmannen kan slå till igen–
–finns ständigt i bakhuvudet på det fåtal utredare–
–som nu jobbar med fallet. Och de vägrar därför att ge upp.
Polisen söker nya metoder och tekniker–
–för att kunna ta fallet vidare.
13 år efter mordet ligger hoppet hos den nu förfinade DNA-tekniken.
2017 vänder vi oss åter till laboratoriet i Rotterdam.
Även nu blir svaret att personen härstammar från norra Europa.
Exempelvis Sverige eller Danmark. Skandinavien.
Och med största sannolikhet har personen blå ögon.
Plötsligt finns ännu en pusselbit i jakten på gärningsmannen.
Men ändå hittar vi honom inte.
I april 2018 griper amerikansk polis seriemördaren "Golden State Killer"–
–skyldig till minst 13 mord och 50 våldtäkter.
För första gången har en unik metod använts.
Man har fått träff på hans DNA–
–i kommersiella databaser för släktforskning.
Genombrottet får Jan Staaf att se möjligheter för sin mordutredning.
Kan man med den nya metoden hitta mördaren innan han slår till igen?
Varför skulle inte vi kunna göra nåt liknande? Vi ville prova det.
Att precis som USA:s polis finna gärningsmannen på ett nytt sätt.
Nya vägar genom kommersiella databaser för släktforskning.
Det kändes bra för mig och utredningsgruppen.
Kanske var vi nåt på spåren.
Samtidigt som polisen i Linköping undersöker den unika möjligheten–
–att använda sig av släktforskning, har den nya DNA-tekniken möjliggjort–
–att komma ännu närmare gärningsmannens utseende.
Vi vände oss till ett företag i USA: Paragon Labs.
Utifrån DNA-profilen tar de fram en bild–
–av hur gärningsmannen av allt att döma såg ut 2004–
–och hur han bör se ut i dag.
Nu var vi rätt säkra på att vi skulle ta fram en fantombild–
–som bara skulle användas som arbetsmaterial.
Vi skulle inte via medierna fråga allmänheten vem det kunde vara.
När bilden kom till oss–
–frågade vi oss om gärnings- mannen när vi fann honom–
–skulle likna bilden.
Äntligen.
På polisskolan anade jag inte att jag skulle klara upp ett brott...
- ...genom släktforskning. - Kanske får de veta motivet nu.
Ville du vara säker på att lyckas döda dem?
Ja, jag var tvungen att få det gjort.
Text: Maria Forza VSI OrdKedjan 2021