Følsomme seere advares. Inneholder svært sterke billder.
SOS 112. Hva har skjedd?
En knivskjæring. To mennesker ligger på gaten. En ung gutt–
–som virker livløs og en dame som er alvorlig skadd.
Så kommer det inn en lege: "Jeg må meddele at Anna-Lena har gått bort."
Så mange knivhugg, det var vanvittig.
Det var første sak utenfor USA som fikk prøve denne metodikken.
Kunne det virkelig være rett denne gangen?
Kanskje får de nå vite motivet.
Å klemme sønnen om morgenen og så aldri mer få treffe ham.
Den 19. oktober 2004 ble åtteårige Mohamad–
–og Anna-Lena på 56 brutalt myrdet på åpen gate i Linköping.
På åstedet fant de gjerningsmannens DNA–
–og morderjakten innledes.
Politiet følger opp tusenvis av tips, topser hundrevis av menn–
–og går ut med et fantombilde. De topser selv mødre avl avdøde menn–
–i troen om at gjerningsmannen ikke lever lener.
Men etter 15 år er mordene stadig uløste–
–og et åpent sår for Linköpingsboerne.
Kommer saken noensinne til å bli løst?
Og vil de pårørende noensinne få svar på spørsmålet hvorfor?
Tross motgangene fortsetter etterforskerne-
hvis antall har gått ned fra 60 til kun 3–
–å jakte på gjerningsmannen med alle tillatte metoder.
I 2019 får de nok en sjanse da loven blir endret.
Nå kan de benytte DNA fra gjerningsstedet til "familiesøk".
Ved familiesøk går NFC gjennom DNA-registeret–
–etter nære pårørende avl gjerningsmannen.
For å kunne finne rett person, må noen i nær slekt–
–ha blitt topset og dømt i en etterforskning.
Svensk politis første vellykkede sak var det i Billdal.
For mange år siden ble ei ung jente voldtatt.
Ganske raskt fant politiet gjerningsmannen gjennom familiesøk.
Vi prøvde det samme i 2019.
Vi topset et antall, denne gangen med tvang.
Men vi fant ikke gjerningsmannen.
Vi ble selvsagt ganske skuffede og frustrerte da vi ikke fant ham-
- gjennom utvidet DNA-søk.
I USA benytter de enda en metode for DNA-søk.
Å ikke barr søke nære slektninger i politiregistrene–
–men også etter fjerne slektninger–
–i kommersielle databaser for slektsforskning.
Og der har det gitt resultater.
I april 2018 anholdes seriemorderen som ble kalt "Golden State Killer".
På 70- og 80-tallet begikk han minst 13 mord og 50 voldtekter.
Dette får Jan Staaf til å øyne muligheter for sin etterforskning.
Vi kunne gjøre noe lignende i Sverige.
Å akkurat som amerikansk politi finne gjerningsmannen via slektsforskning–
–med kommersielle databaser. En rettsutredning foretas i Sverige.
Vi fikk mulighet til å gjøre en pilot, og Linköpingssaken passet.
Vi hadde gjort alt som gikk uten å finne gjerningsmannen.
Sammen med Nationellt forensiskt centrum fikk vi...
Utenfor USA var det første sak hvor vi testet den nya metodikken.
Å søke gjerningsmannen gjennom slektsforskning.
Men gjerningsmannens DNA kan kanskje ikke brukes–
–til søking i databasene for slektsforskning.
Den opprinnelige DNA-profilen som ble tatt fram fra NFC–
–og som ble brukt kriminalteknisk, er noe helt annet enn de DNA-data–
–som kreves i databaser for slektsforskning.
En DNA-profil består av 15 STR-markører.
I databaser for slektsforskning er målet–
–å legge inn 700000-800000 slike markører.
I juni 2019 begynner politiets arbeid–
–med avanserte analyseinstrument.
De skal prøve å bygge opp sakens 15 år gamle DNA.
Fra instrumentet fikk vi ut 1-2 milliarder puslespillbrikker.
Og da startet arbeidet mitt. Å legge puslespill.
Å prøve å finne hvor i det ukjente individets totale DNA-molekyl–
–de hører hjemme, for så å kunne gjenoppbygge den.
Vi lykkes med rundt ti prosent av DNA-molekylet.
Spørsmålet var om det holdt for å finne slektninger i databasene.
Etter at RMV hadde jobbet med datagrunnlaget–
–ladet vi det opp på databasekontiene for slektsforskning.
En forutsetning for arbeidet–
–er at tenkelige slektninger av den aktuelle personen–
–er med i den aktuelle databasen. Ellers blir søkingen resultatløs.
Da vi hadde ladet opp DNA-dataene var det selvsagt forventning–
–om et bra resultat som ville føre etterforskningen fremover.
Etter èn uke får NFC endelig et DNA-treff i databasene.
De får en liste over tenkelige slektninger.
Slektsforskeren Peter Sjölund kobles inn.
Og sammen med etterforskeren Anders Bergmark får han i oppdrag–
–å for første gang i Sverige ta opp jakten på en gjerningsmann...
–...gjennom slektsforskning. –Raskt konstaterte vi at personene...
...som ligger næra gjerningsmannen befinner seg ganske langt fra ham.
Og vi havnet i Tyskland.
Vi arbeidet med saken i fire fem måneder for å se hvor vi ville komme.
Men vi måtte forbedre DNA-et for å komme videre.
Vår DNA-profil var for svak.
Det var for lite fakta for at resultatet fra USA skulle bli bra.
Tilbake til tegnebordet for å finne alternative metoder–
–så vi til neste søk kunne bygge opp en større andel–
–av det ukjente individets DNA-molekyl.
Samtidig som de forsøker å få frem en sterkere DNA-profil–
–får etterforskeren Henry Jansén et tips.
Et tips som kan forandre hele etterforskningen.
Den 13. januar 2020 fikk jeg en telefonsamtale.
Innringeren fortalte at en ungdomskamerat hadde uttrykt–
–at han ville skade et barn.
Kameraten hadde en lue som lignet gjerningsmannens–
–og lignet selv fantombildet–
–som ble vist i media tidlig i etterforskningen.
Jeg skrev til kameraten at jeg ville treffe ham den 27. januar–
–for et avhør og DNA-prøve, en såkalt topsing.
Men han dukket ikke opp.
Tusenvis av lignende tips hadde kommet inn i løpet av årene.
Tipset og den ubesvarte innkallingen ble henlagt inntil videre.
Slektsforsknings-prosjektet i samarbeid med NFC og RMV fortsetter.
Gjerningsmannens DNA-profil forsterkes og lastes opp på nytt–
–mot databasene for slektsforskning.
I mai 2020 kom en ny liste med slektninger.
Er de nærmere gjerningsmannen?
Sporet vi fikk var veldig godt. Resultatet viste–
–at visse personer lå ganske nære gjerningsmannen.
En prøver å bygge opp slektstreet til den en har fått treff mot.
En leter etter foreldrene–
–deres foreldre og igjen deres foreldre...
Det kan finnes informasjon i kirkebøker eller andre arkiv.
Slik gjør en for de første individene på trefflista.
Slektstrærne bygges tilbake i tiden helt til de begynner å gå sammen.
Når det er klart, går en fremover i tiden–
–for å se etterkommere som ikke er med i databasen.
Når en slektsforsker må en huske–
–at det som fins i databasen er et alias eller et individnavn–
–som har lastet opp DNA-et og en e-postadresse.
Er navnet vanlig, vet en jo ikke hvem det er.
Så et treff holder ikke, det kreves også en unik identitet–
–for å kunne skape et slektstre bakover.
Peter så i sina registre, og jeg i politiets.
For å komme nære gjerningsmannen, vil han gjerne ha de som treffes-
i begynnelsen av 1800-tallet og i slutten av 1700-tallet.
Finner man dem, snur en og går tilbake.
Vi så at gjerningsmannen måtte finnes nære Linköping.
Sporene var ganske tydelige.
15 år og åtte måneder etter det brutale mordet på Anna-Lena Svenson–
–og Mohamad Ammouri, får spaningslederen Jan Staaf–
–en telefonsamtale han aldri kommer til å glemme.
Fredag den 5. juni er jeg på en gymnasavslutning.
Det var hyggelig, god mat, latter og gymnasiasten blir gratulert.
Ved nitiden om kvelden får jeg en telefonsamtale.
Jeg ser det er fra Peter Sjölund–
–slektsforskeren som er konsulent i mordetterforskningen.
Peter ber om unnskyldning for at han ringer så sent–
–men sier at han ikke kunne vente.
"Jeg tror jeg har funnet gjerningsmannen."
Jeg blir stille og ber ham så fortelle mer.
Slektsforskeren Peter Sjölund sier at han med 99 prosent sikkerhet–
–har funnet morderen.
Han ringer også etterforskeren Henry Jansén for å fortelle om funnet.
"Henry, nå har vi funnet mannen vår."
"Kødder du med meg på fredagskvelden", spør jeg.
"Nei, han er en av to i Linköping. To brødre."
I løpet av helgen søker etterforskerne i databaser–
–politiregistrene, for å se om personene finnes i etterforskningen.
En mordetterforskers frykt–
–er at etter mange års leting etter en gjerningsmann–
–skulle finne ham nevnt tidlig i etterforskningen–
–men at han så ble underprioritert.
Den ene broren er nevnt i etterforskningen.
Det er tipset som Henry Jansén fikk fem måneder tidligere.
Tipseren beskrev at barndomsvennen, som ligner fantombildet–
–har fortalt om sine tanker om å drepe et barn.
Et tips som alle andre tusenvis ev tips vi har fått under årene.
Mange har fått inntil fire innkallinger uten å komme.
Intet bemerkelsesverdig.
Den innkallingen ble sortert i "Linköpingskurven"–
–"for innkallinger uten respons".
Mest sannsynlig ville vi behandlet den kurven i løpet av høsten 2020.
Da vi så at han fantes med i etterforskningen–
–bare noen måneder før, følte vi en viss lettelse.
Dessuten fordi han ikke hadde begått noen nye forbrytelser.
En viss tilbakefallsrisk var det.
Vi katalogiserte brødene.
Hvor de kom fra, deres sosiale situasjon.
Den ene bodde i en liten leilighet og var førtidspensjonist.
Han hadde et sykdomsbilde, og hadde aldri hatt noe egentlig arbeid.
Bare korte, kommunale innsatser.
Men den andre broren var gift, hadde to barn og fast arbeid.
Den yngste broren hadde mye felles med gjerningsmannsprofilen–
–som ble laget 16 år tidligere. Han heter Daniel Nyqvist og er 37 år.
Det betyr at han var 21 da forbrytelsen ble begått.
Det stemmer overens med Anna-Lenas vitnemål.
Og jeg hadde jo fått tipset om Daniel i midten av januar.
Mye talte for at Daniel var mest mistenkt.
Daniel var en av de to brødrene som slektsforskeren fant.
Han sa at gjerningsmannen måtte være en av dem.
Livssituasjonen hans gjorde at jag syntes han var rimelig mistenkt.
Jeg avgjorde å pågripe ham i hans fravær.
Tidlig neste morgen slår den regionale politistyrken til–
–mot to adresser i Linköping–
–og begge brødrene føres til politistasjonen.
Jeg kollegaen Anders hadde forberedt et avhørsrom.
Jeg møtte den mistenkte i korridoren–
–og fikk inntrykk av at han var stille og rolig.
Han sa ikke så mye. Vi hilste på hverandre.
Jeg forklarte hvem jeg var og Anders fortalte hvem han var.
Og så satte vi oss i avhørsrommet.
Jeg innleder med å meddele om mistanke om dobbeltmord–
–på Åsgatan den 19. oktober 2004.
Jeg rekker ikke å spørre om hans innstilling til meddelelsen...
Han lener seg sakte bakover i stolen og sa følgende:
"Er det nå jeg behøver en advokat?"
I forbindelse med dette avhøret utførte jeg en topsing.
Det skulle skje ved første avhør ifølge aktors tvangsavgjørelse.
NFC ligger så nære. Vi kan i prinsipp bare gå over med prøvene.
Og NFC hadde fått en forespørsel om prioritet.
Så ventet vi bara på DNA-svaret.
Jeg prøvde å arbeide med annet mellom telefonsamtalene.
Men jeg var så oppspilt at jeg skalv da jeg skulle skrive.
Kunne det virkelig være riktig denne gangen?
Jeg våget ikke å tro at det var sant.
Mens politiet venter på svar fra NFC om DNA-testen–
–blir advokat Johan Ritzer kontaktet.
Sekretæren ringte, og på stemmen hørte jeg at noe hadde hendt.
Hun fortalte at de ville engasjere meg for dobbeltmordet.
Det føltes spesielt.
Herregud, skal jeg ta det oppdraget, var min første tanke.
For jeg forstod at det ville bli stort, skikkelig stort.
Mitt første møte med Daniel fant sted i arrestlokalet her i Linköping.
Der fins det et særskilt rom–
–hvor advokater og klienter kan treffes før avhørene.
Jeg setter meg midt ovenfor ham.
Vi hilser på hverandre. Han er litt særegen i kontakten–
–men samtidig høflig og hyggelig.
Først av alt spør jeg om hans innstilling til mistanken.
Han svarer med ett ord: "skyldig".
Advokat Johan Ritzer forbereder Daniel for ytterligere politiavhør.
Men før det begynner kommer endelig DNA-svaret fra NFC.
Etter et par timer kom det en fra politiets tekniske enhet–
–og en annen fra NFC. De så veldig alvorlige ut.
Var det feil i alle fall, tenkte jeg. Vi var jo så sikre.
"100 prosent. Det var han."
Min kollega og jeg følte en slags tomhet.
Men samtidig selvsagt en lettelse. Nå ville vi sannsynligvis kunne løse–
–den 16 år gamle saken på en bra måte.
Samtidig avhører Jan Staaf den andre broren noen rom bort.
Under avhøret banker det på døren.
Inn kommer en kollega. "Vi har fått et treff", sier han i døråpningen.
Daniel Nyqvist er gjerningsmannen.
Under avhøret forteller jeg broren at vi har fått et treff.
Din bror er den mistenkte som vi har jaktet på i alle disse årene.
Han blekner og jeg ser at han lider.
Han hadde aldri kunnet tenkt seg at broren hadde begått mordene.
Mange har lurt meg under politikarrieren min–
–men dette føltes virkelig ekte. Broren ante ikke–
–at Daniel var gjerningsmannen på Åsgatan i 2004.
Mina tanker gikk selvsagt til mordofrenes pårørende.
Kanskje kunne de få noen slags slutt av den tragiske hendelsen.
Og kanskje få vite motivet.
I neste avhør innrømmer Daniel selv for politiet–
–at han myrdet Mohamad og Anna-Lena i 2004.
Men det store spørsmålet står ennå ubesvart.
Hvorfor dreper en ung gutt to ukjente helt uprovosert?
Han er vanskelig å snakke med.
Han bruker lang tid til å svare på spørsmål.
Så avhøret blir merkelig–
–sammenlignet med andre jeg har holdt under karrieren.
Han er fåmælt og tilbaketrukket.
Å få informasjon av ham er ganske vanskelig.
Han er begrenset i sin evne til å uttrykke seg.
Stiller en for kompliserte spørsmål, som for eksempel abstrakte–
–kommer det ikke noe svar. Han klarer ikke å svare.
Den største forskjellen mellom Daniel og andre jeg har avhørt...
Han har begått en veldig grov forbrytelse–
–men er samtidig en du direkte oppfatter som–
–nærmest forstyrret av sin bakgrunn. Han har en diagnose–
–som gjør at en må avhøre ham med en viss forsiktighet.
Daniels diagnose ligger innen autismespektrumet.
Etterforskerne kan se at han i 2011 fikk en Asperger-diagnose.
Det fins flere bra svenske studier om autismespektrumslidelser-
der Asperger tilhører. Diagnosene innebærer ingen øket risiko-
for å begå alvorlig kriminalitet. Men de gir heller ingen beskyttelse.
Så den som har andra riskfaktorer, som for eksempel psykose-
misbruk eller annen nevropsykiatri kan selvsagt begå forbrytelser.
Men det fins ingen direkte kobling til autisme, det er viktig å huske.
I kartleggingen av Daniel ser politiet at han i alle år–
–har befunnet seg nære Linköping.
I tiden for mordene bodde han hos foreldrene i Sturefors.
Men siden 2009 har han bodd alene i en leilighet i Linköping.
Daniel flyttet fra foreldrene for å bo alene i en liten leilighet.
Der hadde han bodd i elleve år da vi fant ham.
Han lever et ensomt og isolert liv.
Daniels familiesituasjon i dag er at foreldrene ikke lever.
Han har en bror, men for øvrig stort sett ingen sosiale kontakter.
Slik har det vært under ganske lang tid.
Han har den lille leiligheten sin, spiller dataspill og ser på film.
Han kjøper lettøl på nærmeste kjøpesenter–
–og går så tilbake til leiligheten.
Han har ingen videre kontakt med andre voksne-
utenom broren, som han treffer et par ganger per år.
Det at Daniel klarte å holde seg utenom radaren i disse 16 årene–
–kommer sannsynligvis av livsførselen hans.
Han lever ekstremt isolert, uten sosiale kontakter, uten innsyn.
Nok en årsak til at politiet ikke har funnet ham–
–ifølge voldsforskeren Niklas Långström–
–er at Daniel er en uvanlig gjerningsmann.
Han er oppvokst i en hel familie med arbeidende foreldre.
Han har ikke hatt tidlig misbruk, ingen kriminelle venner–
–og er ikke noen utagerende eller aggressiv personlighet.
Slike ting som øker risikoen for å havne i alvorlig kriminalitet.
Sannsynligheten er betydelig større for at en slik person–
–bruker alvorlig, dødelig vold, enn en person med en snill–
–sosialt timid og tilbaketrukket profil, som Daniel.
Den volden i samfunnet som skremmer oss mest–
–er kanskje den vi har vanskeligst for å forstå.
Og saken hans er litt vanskelig å forstå.
At det skjer en gang i livet og aldri mer.
Og uten tydelige tegn før det skjer. Frustrerende.
Den eneste trøsten er att det er veldig uvanlig.
Under avhørene må etterforskerne forholde seg til Daniels bakgrunn–
–og person, for å få klarhet i flest mulig detaljer.
Ellers får de pårørende kanskje aldri svar på–
–hva som fikk en 21-årig, helt ustraffet ung mann–
–for 16 år siden å bestialsk myrde Anna-Lena og Mohamad.
Om gjerningenes motiv sier Daniel etter hvert i avhørene–
–at han har vært plaget av et slags indre bilde.
Han tolket det som en oppfordring til å ta livet av to personer.
Da Daniel våkner om morgenen den 19. oktober 2004–
–hadde han et bilde med to prikker og strek.
Prikkene betydde to personer og han selv.
Han måtte drepe de to for å kunne komme videre i livet–
–og bli kvitt bildet. Og i forbindelse med det–
–skulle han komme til paradiset.
I hans forestillingsverden tolker han det som at-
han må ta livet av to personer for å få sjelefred.
Når han forteller dette, selv om det er subtilt–
–oppfatter jeg det som at det har vært sterkt angstfremkallende.
I avhørene forteller Daniel om morddagen.
Da han stod opp, dro han med en gang til Linköping med buss–
–fra forstaden han bor. Han gikk til Åsgatan.
Han har bestemt seg for å finne to mindre personer–
–som ikke gjør motstand, for å slippe å kjempe.
Han beskriver at han går omkring som i tåke.
Det er hans eget ordvalg. Og at all går automatisk.
På en måte er han bevisst om hva som skjer, men allikevel styrt.
Den første han ser som passende offer er denne gutten: Mohamad Ammouri.
Han hugger ned Mohamad med kniv. Så kommer det en kvinne–
–som han også hugger ned med kniv. Da hadde han gjort hva han skulle–
–for å få fred og komme til paradiset.
Så dro han hjem til boligen i forstaden–
–og lever videre med vissheten om at det er gjort, det er klart.
Bildet i hodet forsvant og har ikke kommet tilbake, forteller han.
Dagene, ukene og årene går.
Minnet om gjerningen blekner stadig mer.
Den 1. september 2020 blir Daniel Nyqvist tiltalt–
–for mordene på Anna-Lena Svenson og Mohamad Ammouri 16 år tidligere.
Fra politiets side sier vi: Endelig, endelig, endelig.
Dobbeltmords-etterforskningen fra 2004 er definitiv.
Dette er en spesiell dag. Etterforskningsgruppen og jeg–
–føler oss fornøyde, litt stolte, men fremfor alt lettede.
Lettede av den grunn at gjerningsmannen ikke–
–har tatt flere liv. Det fantes en risk for tilbakefall.
Den 15. september begynner-
en velbesøkt rettssak i Linköping tingsrett.
Men det store spørsmålet er om Daniel Nyqvist kan gi de pårørende–
–som fins i rettssalen, de svarene de ønsker.
Da vi går inn i rettssalen og Daniel skal avhøres–
–får jeg en sterk fornemmelse av at han ikke kommer til å klare det.
Vi setter oss ned, jeg observerer ham.
Etter en stund lener han seg mot meg og visker: "Jeg fikser ikke dette."
For at Daniel skal kunne gjennomføre rettssaken–
–og gi de pårørende sin fortelling, har advokat Ritzer-
i samråd med en psykiater forberedt ulik tiltak.
Siden Daniel følte så stort ubehag–
–skaffet vi en avskjermingsvegg som kunne brukes ved behov.
Og uten den ville vi nok ikke ha fått hans fortelling i tingsretten.
Jeg kjente til problematikken hans og da må en forberede seg godt–
–og tenke gjennom hvordan en skal legge opp rettssaken–
–for at han skal klare å snakke.
Å skrike og være frekk gjør ikke at en får mer ut av folk.
I visse amerikanske tv-serier skriker politiet til de mistenkte...
En må skape et miljø som gjør at de kan håndtere en vanskelig situasjon–
–og orker å snakke. For rettssaken er det viktig–
–så domstolen skal få best mulig grunnlag.
Men også for å gi svar og forklaringer til samfunnet–
–og fremfor alt til de pårørende.
Nå må både aktor og forsvarer–
–nærme seg Daniel forsiktig, for å få mest mulig ut av ham.
Kan Daniel gi de pårørende svar–
–om hva som skjedde om morgenen den 19. oktober 2004?
Og om hvorfor han valgte Anna-Lena og Mohamad som ofre?
Hvorfor valgte du å angripe ham? Var han den første du så–
–da du gikk fra Köpmansgränd til Åsgatan?
Det...
Jeg tror ikke det, men de andre jeg så var for store for meg.
Ok. Hvorfor var de for store for deg?
De kunne ta igjen, så jeg mislykkes.
Ok. Ville du være sikker på å lykkes å drepe dem?
- Er det riktig oppfattet? - Ja.
Jeg var nødt til å få det gjort.
Ok, så du syntes at et barn ikke ville kunne slå tilbake?
Du må ha forstått at det handlet om et barn?
Ja, noen...
...som var lettere å drepe, ja.
Ja, for han var ganske mye mindre enn deg, eller hva?
- Ja. - Så du ansiktet hans...
- ...før du angrep ham? - Nei.
Hvorfor ble det nettopp Mohamad og Anna-Lena?
De...var der da.
Med hensyn til Daniels begrensede evne til å utvikle det–
–så stoppet det der noe sted.
Daniel har prestert sin absolutte maks-kapasitet.
Allikevel blir det ikke mer detaljert enn som så.
Under rettssaken fremkommer nye fakta–
–som hadde kunnet løse saken ti år tidligere.
Har du noen gang etter 2004–
–følt at du har villet fortelle dette til noen?
- Ja, en gang. - Kan du fortelle om den gangen?
Jeg holdt på å bli kastet ut.
Jeg tenkte at fengsel var bedre enn å sove på gata.
Det tenkte jeg bare da.
Tenkte du på hvem du skulle fortelle det til?
- Politiet. - Jeg forstår.
Og hvorfor ga du deg ikke til kjenne under disse 16 årene?
- Hvorfor? - Ja, hvorfor?
Jeg ville jo helst være fri.
Jeg tror at sorgen ville blitt lindret for de pårørende–
–om de tidligere hadde fått svar på hva som lå bak.
Hvorfor skjedde dette våre pårørende?
Under forhandlingen i rettssalen er både Anna-Lena Svensons–
–og Mohamad Ammouris pårørende tilstede.
De fortalt hvordan mordene har påvirket livene deres.
Den 19. oktober 2004 var en forferdelig morgen–
–som har endret tilværelsen for hele familien.
Jeg har lidd av angst, fobi og uro. Først gikk jeg ikke engang ut.
Frykten for selv å bli angrepet.
Vi vet jo ikke hvor gjerningsmannen befinner seg.
Hvor lenge har du hatt det så vondt?
Jeg kan ikke si at jeg har det bra i dag.
Mamma har hatt det veldig vondt siden 2004.
Hun har lidd av sterk depresjon og angst.
Jeg husker jeg var så redd for å forlate henne og gå på skolen–
–da jeg først begynte igjen.
Jeg var redd for at hun ikke skulle være der når jeg kom hjem.
Mamma har ikke akseptert det som har skjedd.
Det er unaturlig for en mamma å klemme sønnen om morgenen–
–si ha det og så aldri få treffa ham igjen.
Anna-Lenas mann vitner om livet de levde før angrepet.
Da vi flyttet til Åsgatan i 2002–
–var hun veldig takknemlig for at det var så nære jobben.
Nå fikk vi mer tid. Vi hadde spist frokost om morgenen–
–og hun visste at hun hadde akkurat åtte minutter å gå–
–ned til lokalene og klasserommet.
Det var stadig skryt, hyllinger og morsomme ting.
Hun likte elevene godt, det var... Datteren min var nyforlovet–
–og Anna-Lena skulle ordne forlovelsesmiddag lørdag.
Hun var veldig... Hun var glad som ei lerke.
Ingen mørke skyer i hennes tilværelse på denne tiden.
Spaningsleder Jan Staaf og etterforskerne Henry Jansén-
og Anders Bergmark er til stede for å følge løsningen–
–på den saken de har egnet 16 av sine yrkesaktive år på.
Det er selvsagt gripende. Jeg har hatt en stående dialog med kjærende–
–i alle år, men det blir så følsomt i en tingsrettssal.
Å høre dem fortelle detaljert–
–om hvordan mordene har påvirket hele deres liv. Sterke følelser.
For Daniel er det anstrengende å være i et rom med mange mennesker.
Og dessuten veldig tøft å høre Mohamads og Anna-Lenas pårørende–
–fortelle om hvordan de har hatt det på grunn av denne hendelsen.
Det har selvsagt påvirket ham.
Da har jeg bare en siste sak jeg vil ta opp med deg, Daniel.
Har du noe du vil si de pårørende som er her i salen?
Jeg...
Jeg er lei meg for at dette måtte skje.
Forut for rettssaken-
foretas en rettspsykiatrisk undersøkelse av Daniel.
Den viser at han lider av en alvorlig psykisk forstyrrelse–
–og det gjorde han også ved tiden for forbrytelsen.
Resultatet gir grunnlag for dommen som faller den 1. oktober 2020.
Politietterforskningen er på dette tidspunktet–
–Sveriges nest største etter Palmemordet.
Domstolen uttrykker at det handler om mord i to tilfeller–
–og straffen blir lukket rettspsykiatrisk behandling.
Ingen større overraskelse, tingsretten dømmer–
–og jeg trodde nok at den ville følge aktors linje–
–og døme Daniel Nyqvist etter mord i to tilfeller–
–og at straffen ville bli nettopp dette. Av den grunn at både aktor og–
–advokat begjæret at straffen burde bli rettspsykiatrisk behandling.
Sannsynligvis kommer han til å være frihetsberøvet i mange år–
–på en rettspsykiatrisk institusjon.
Særskilt utskrivningsprøvning betyr at ikke helsevesenet...
Sjefsoverlegen kan ikke på egen hånd–
–avgjøre at Daniel er ferdig behandlet og kan skrives ut.
En domstol må først prøve om det stemmer.
Dette er en prosess som kommer til å løpe i mange år fremover–
–før Daniel kan tenkes å komme ut i samfunnet igjen.
Daniel vil virkelig ha behandling.
Han har hatt behov for hjelp ganske lenge.
At han selv ikke har søkt hjelp–
–tror jeg kommer av angsten for å treffe mennesker.
Nå får han riktig behandling, snarere enn å sitte ensom–
–og dempa angsten med alkohol, som han har gjort i 16 år.
Jeg tror han er tilfreds med att det blir slik nå.
En må ikke bortse fra de bestialske dobbeltmordene hans–
–her i Linköping for snart 16 år sen.
Jeg tenker fremst på de pårørende til Anna–Lena og Mohamad.
Tross alle tiltak og all motgang–
–var en av oss hele tiden optimistisk: Jan Staaf.
Optimismen hans løftet nok alle som jobbet med saken–
–så vi orket å fortsette.
Under alle disse 16 årene som etterforskningen foregikk–
–hadde jeg ganske tett kontakt med mordofrenes pårørende.
Jeg lengtet selvsagt etter å en dag kunne ringe og si–
–at vi hadde tatt gjerningsmannen. Etter hvert kom den dagen.
16 år etter forbrytelsen. Den opplevelsen var veldig sterk.
Dobbeltmordet i Linköping er den første sak i Europa-
som er blitt løst med hjelp av slektsforskningsdatabaser.
Politiet håper at flere kalde saker-
skal kunne løses med denne banebrytende metoden.
Oversettelse: VSI OrdKedjan 2021 www.vsi-stockholm.tv