SOS 112. Vad har inträffat?
En knivskärning. Två människor ligger på gatan. En ung pojke–
–som ser livlös ut och en dam som är svårt skadad.
Så kommer en läkare in: "Jag kan meddela att Anna-Lena har avlidit."
Så många knivhugg, det var vansinnigt.
Första ärendet utanför USA som fick prova den här metodiken.
Kunde det verkligen vara rätt den här gången?
Kanske får de veta motivet nu.
Att krama sin son på morgonen och aldrig mer få träffa honom.
19 oktober 2004 mördas åttaåriga Mohamad–
–och 56-åriga Anna-Lena brutalt på öppen gata i Linköping.
På brottsplatsen hittas gärningsmannens DNA–
–och jakten på mördaren inleds.
Polisen följer upp tusentals tips, topsar hundratals män–
–och går ut med en fantombild. De topsar även mammor till avlidna män–
–i tron att gärningsmannen inte längre lever.
Men efter 15 år är morden ännu olösta–
–och ett öppet sår för Linköpingsborna.
Kommer fallet nånsin att lösas?
Och kommer de anhöriga nånsin få svar på frågan varför?
Trots motgångarna fortsätter utredarna, vars antal minskats–
–från 60 till endast tre, att jaga gärningsmannen–
–med alla tillåtna metoder.
2019 får de ännu en chans då lagen ändras.
Nu får de använda DNA från brottsplatsen till "familjesökning".
Vid familjesökning söker NFC igenom sitt DNA-register–
–efter nära anhöriga till gärningsmannen.
För att kunna hitta rätt person måste nån som är nära släkt–
–ha blivit topsad och dömd i en brottsutredning.
Svenska polisens första lyckade fall var det i Billdal.
En ung flicka blev våldtagen för många år sen.
Rätt snabbt hittade polisen gärningsmannen genom familjesökning.
Vi provade samma sak 2019.
Vi topsade ett flertal personer, den här gången med tvång.
Men vi hittade inte gärningsmannen.
Vi blev besvikna när vi inte hittade gärningsmannen–
–genom den utvidgade DNA-sökningen. Vi blev frustrerade.
I USA använder man sig av ännu en metod för DNA-sökning.
Att inte bara söka nära släktingar i polisens register–
–utan även efter långväga släktingar–
–i kommersiella databaser för släktforskning.
Och där har det gett resultat.
I april 2018 grips seriemördaren som kallats "Golden State Killer".
Under 70- och 80-talen begick han minst 13 mord och 50 våldtäkter.
Genombrottet får Jan Staaf att se möjligheter för sin mordutredning.
Vi kunde göra nåt liknande i Sverige. Att precis som USA:s polis–
–finna gärningsmannen genom släktforskning–
–med kommersiella databaser. En rättsutredning görs i Sverige.
Vi fick chansen att göra en "pilot", Linköpingsfallet var lämpligt.
Vi hade gjort allt som gick att göra utan att hitta gärningsmannen.
Tillsammans med Nationellt forensiskt centrum får vi...
Utanför USA var det första ärendet som fick prova den nya metodiken.
Att söka gärningsmannen genom släktforskning.
Men gärningsmannens DNA går kanske inte att använda–
–till sökningar i databaserna för släktforskning.
Den ursprungliga DNA-profilen som togs fram från NFC–
–och som vi använde kriminaltekniskt, är nåt helt annat än den DNA-data–
–som krävs i databaser för släktforskning.
En DNA-profil består av 15 "STR-markörer".
I databaser för släktforskning är målet–
–att lägga in 700000-800000 STR-markörer.
I juni 2019 startar polisens arbete–
–att med hjälp av avancerade analysinstrument–
–försöka bygga upp fallets 15 år gamla DNA.
Från instrumentet fick vi ut mellan 1 och 2 miljarder pusselbitar.
Och då startade mitt arbete. Att lägga pusslet.
Att försöka hitta var i den okända individens totala DNA-molekyl–
–de hör hemma, för att kunna återuppbygga den.
Vi lyckades med runt tio procent av DNA-molekylen.
Frågan var om det räckte för att hitta släktingar i databaserna.
Efter att RMV hade jobbat med dataunderlaget–
–laddade vi upp det på databaskontona för släktforskning.
En förutsättning för arbetet–
–är att tänkbara släktingar till den aktuella personen–
–finns med i den databas man använder.
Om inte blir sökningarna fruktlösa.
När vi hade laddat upp DNA-datan fanns förstås en förväntan–
–på ett bra utfall som skulle föra utredningen framåt.
Efter en vecka får NFC äntligen en DNA-matchning i databaserna.
Man får en lista på tänkbara släktingar.
Släktforskaren Peter Sjölund kopplas in.
Tillsammans med utredaren Anders Bergmark får han uppdraget–
–att för första gången i Sverige ta upp jakten på en gärningsman–
–genom släktforskning.
Rätt snabbt konstaterade vi att personerna–
–som ligger nära gärningsmannen befinner sig rätt långt från honom.
Vi hamnade i Tyskland.
Vi jobbade med det ärendet i fyra, fem månader–
–för att se vart vi skulle komma.
Men vi behövde förbättra vårt DNA för att komma vidare.
Vår DNA-profil var för svag.
Det fanns för lite fakta för att resultatet från USA skulle bli bra.
Tillbaka till ritbordet för att hitta alternativa metoder–
–så att vi i nästa sökning kunde bygga upp en större andel–
–av den okända individens DNA-molekyl.
Samtidigt som man försöker få fram en starkare DNA-profil–
–kommer ett tips in till utredaren Henry Jansén.
Ett tips som kan förändra hela utredningen.
13 januari 2020 får jag ett telefonsamtal.
Inringaren berättar att en ungdomskamrat hade uttryckt–
–att han ville skada ett barn.
Kamraten hade en mössa som liknade gärningsmannen–
–och var själv lik fantombilden–
–som tidigt i utredningen visades i medier.
Jag skrev till kamraten att jag ville träffa honom 27 januari–
–för ett förhör och DNA-prov, så kallad topsning.
Men han dök inte upp.
Tusentals liknande tips hade kommit in under åren–
–och tipset och den obesvarade kallelsen läggs undan tills vidare.
Släktforsknings-projektet i samarbete med NFC och RMV fortsätter.
Gärningsmannens DNA-profil förstärks och den laddas upp på nytt–
–mot databaserna för släktforskning.
I maj 2020 kommer en ny lista med släktingar.
Är de närmare gärningsmannen?
Spåren vi fick var väldigt bra.
Resultatet visade–
–att det fanns personer som låg rätt nära gärningsmannen.
Man försöker bygga upp släktträdet för individen man har fått träff mot.
Man tittar efter föräldrarna–
–och deras föräldrar, och deras föräldrar...
Information kan finnas i kyrkböcker eller andra arkiv.
Så gör man för de första individerna på träfflistan.
Släktträden byggs tillbaka i tiden ända till de börjar gå ihop.
När det är klart går man framåt i tiden–
–för att se ättlingar som inte finns i databasen.
Man ska komma ihåg när man släktforskar–
–att det som finns i databasen är ett alias eller ett namn på individen–
–som har laddat upp sitt DNA och en mejladress.
Är namnet vanligt vet man ju inte vem det är.
Så en träff räcker inte, det krävs också en unik identitet–
–för att kunna skapa ett släktträd bakåt.
Peter tittade i sina register och jag i polisens register.
För att komma nära gärningsmannen vill han gärna ha personer–
–som träffas i början av 1800-talet eller i slutet av 1700-talet.
Hittar man dem vänder man och går tillbaka.
Vi såg att gärningsmannen måste finnas i närheten av Linköping.
Spåren var rätt tydliga.
15 år och åtta månader efter det brutala mordet på Anna-Lena Svenson–
–och Mohamad Ammouri, får spaningsledaren Jan Staaf–
–ett telefonsamtal han aldrig kommer att glömma.
Fredag 5 juni är jag på en studentmottagning.
Vi har trevligt, äter god mat, skrattar och gratulerar studenten.
Vid niotiden på kvällen får jag ett telefonsamtal.
Jag ser att samtalet är från Peter Sjölund–
–släktforskaren, som är konsult i vår mordutredning.
Peter ber om ursäkt för att han ringer sent–
–men säger att han inte kunde vänta.
"Jag tror att jag har hittat gärningsmannen."
Jag blir alldeles tyst och ber honom sen berätta mer.
Släktforskaren Peter Sjölund säger att han med 99 procents säkerhet–
–har hittat mördaren.
Han ringer även utredaren Henry Jansén för att berätta om fyndet.
"Henry, nu har vi hittat vår man."
Skojar du med mig på fredagskvällen, frågar jag.
"Nej, han är en av två personer i Linköping. Två bröder."
Under helgen slår utredarna i våra databaser–
–polisens register, för att se om personerna finns med i utredningen.
En mordutredares fasa–
–är att efter många års letande efter en gärningsman–
–hitta honom omnämnd tidigt i utredningen–
–men att han sen blev bortprioriterad.
Den ene brodern finns nämnd i utredningen.
Tipset som Henry Jansén tog del av fem månader tidigare.
Tipsaren beskrev hur barndomsvännen, som liknar fantombilden–
–har berättat om sina tankar på att döda ett barn.
Ett tips som alla andra tusentals tips vi har fått genom åren.
Många har fått upp till fyra kallelser utan att komma.
Inget anmärkningsvärt.
Den kallelsen sorterades in i "Linköpingskorgen"–
–"för icke hörsammade kallelser".
Med stor sannolikhet–
–hade vi tagit itu med den korgen under hösten 2020.
När vi såg att den här personen fanns med i utredningen–
–bara några månader tidigare, kände vi en viss lättnad.
Även för att han inte begått några nya brott.
En viss återfallsrisk fanns för honom.
Vi gjorde en katalogisering på bröderna.
Var de kom ifrån, deras sociala situation.
Ena brodern bodde i en liten lägenhet och var förtidspensionär.
Han hade en sjukdomsbild bakom sig–
–och hade aldrig haft nåt direkt arbete–
–bara korta, kommunala arbetstillfällen.
Men den andre brodern var gift, hade två barn och fast arbete.
Den yngre brodern hade mycket gemensamt med gärningsmanna-profilen–
–som togs fram 16 år tidigare.
Han heter Daniel Nyqvist och är 37 år gammal.
Det innebär att han var 21 när brottet begicks.
Det stämmer överens med Anna-Lenas vittnesmål.
Och jag hade ju fått tipset om Daniel i mitten av januari.
Mycket talade för att Daniel var mest misstänkt.
Daniel var en av de två bröderna som släktforskaren hittade.
Han säger att gärningsmannen måste vara en av dem.
Hans livssituation gjorde att jag ansåg att han var skäligen misstänkt.
Jag beslutade att jag skulle anhålla honom i utevaro.
I gryningen nästa morgon slår den regionala insatsstyrkan till–
–mot två adresser i Linköping–
–och de båda bröderna hämtas till polisstationen.
Jag och min arbetskamrat Anders hade förberett ett förhörsrum.
Jag mötte upp den misstänkte i korridoren–
–och fick intrycket att han var en tyst och lugn person.
Han sa inte så mycket. Vi hälsade på varann.
Jag förklarade vem jag var och Anders berättade vem han var.
Och så satte vi oss i förhörsrummet.
Jag inleder med att delge misstanke om dubbelmord–
–på Åsgatan 19 oktober 2004.
Jag hinner inte fråga om hans inställning till delgivningen...
Han lutar sig sakta bakåt i stolen och säger så här:
"Är det nu jag behöver en advokat?"
I samband med det här förhöret genomförde jag en topsning.
Det skulle genomföras vid första förhöret–
–enligt ett tvångsbeslut från åklagaren.
Vi har så nära till NFC. Vi kan i princip bara gå över med proverna.
Och NFC hade fått en begäran om förtur.
Sen väntade vi bara på DNA-svaret.
Jag försökte jobba med annat mellan telefonsamtalen.
Men jag var så uppe i varv–
–så när jag skulle skriva på datorn skakade mina händer.
Kunde det verkligen vara rätt den här gången?
Jag vågade inte tro att det var sant.
Medan polisen väntar på att få svar från NFC om DNA-testet–
–kontaktas advokat Johan Ritzer.
Min sekreterare ringde, och på rösten hörde jag att nåt hade hänt–
–när hon berättade att man ville anlita mig för dubbelmordet.
Det kändes speciellt.
Herregud, ska jag ta det uppdraget, var min första tanke.
För jag förstod att det skulle bli stort, riktigt stort.
Mitt första möte med Daniel ägde rum i arrestlokalerna här i Linköping.
Där finns ett särskilt rum–
–där advokater och klienter kan träffas före förhören.
Jag sätter mig mitt emot honom.
Vi hälsar på varann. Han är lite udda i kontakten–
–men samtidigt artig och trevlig.
Först av allt frågar jag honom om hans inställning till misstanken.
Han svarar med ett ord: "skyldig".
Advokat Johan Ritzer förbereder Daniel–
–för ytterligare förhör med polisen.
Men innan det drar i gång kommer äntligen svar på DNA-provet från NFC.
Efter ett par timmar kom en person från polisens tekniska enhet–
–och en annan från NFC. De såg väldigt allvarliga ut.
Var det fel i alla fall, tänkte jag. Vi var ju så säkra.
"100 procent. Det var han."
Min arbetskamrat och jag kände en slags tomhet.
Men samtidigt förstås en lättnad. Nu skulle vi troligen kunna lösa–
–det 16 år gamla ärendet på ett bra sätt.
Samtidigt förhör Jan Staaf den andre brodern några rum bort.
Under förhörets gång knackar det på dörren.
In kommer en kollega. "Vi har fått en träff", säger han i dörröppningen.
Daniel Nyqvist är gärningsmannen.
Under förhöret berättar jag för brodern att vi har fått en träff.
Din bror är den misstänkte som vi har jagat under alla dessa år.
Han bleknar och jag ser att han mår dåligt.
Han hade aldrig kunnat tänka sig att hans bror hade begått morden.
Många har lurat mig under min poliskarriär–
–men det här kändes verkligen äkta. Brodern hade ingen aning om–
–att Daniel var gärningsmannen på Åsgatan år 2004.
Mina tankar gick givetvis till de anhöriga till mordoffren.
Kanske kunde de få nåt slags avslut på den tragiska händelsen.
Och kanske få veta motivet.
I nästa förhör erkänner Daniel även för polisen–
–att han mördade Mohamad och Anna-Lena 2004.
Men den stora frågan är ännu obesvarad.
Varför mördar en ung kille två okända personer helt oprovocerat?
Han är svår att prata med.
Han tar lång tid på sig att svara på frågor.
Så förhöret blir märkligt–
–jämfört med andra jag har hållit under min karriär.
Han är fåordig och tillbakadragen.
Att få information ur honom är rätt svårt.
Han är begränsad i sin förmåga att uttrycka sig.
Ställer man för komplicerade frågor, exempelvis abstrakta frågor–
–kommer inget svar, han klarar inte av att svara.
Den största skillnaden mellan Daniel och andra som jag har förhört...
Han har begått ett väldigt grovt brott–
–men är samtidigt en person som man direkt uppfattar som–
–på nåt sätt störd av sin bakgrund. Han har en diagnos–
–som gör att man får förhöra honom med en viss försiktighet.
Daniels diagnos ligger inom autismspektrumet.
Utredarna kan se att han 2011 fick en Asperger-diagnos.
Kring autismspektrum- störningar, dit Asperger hör–
–finns det flera bra svenska studier.
Diagnoserna innebär ingen ökad risk för att begå allvarliga brott.
Men de ger inte heller nåt skydd. Så den som har andra riskfaktorer–
–exempelvis psykoser, missbruk eller annan neuropsykiatri–
–kan förstås begå brott.
Men ingen direkt koppling till autism finns, det är viktigt att komma ihåg.
I kartläggningen av Daniel ser polisen att han under alla år–
–befunnit sig i närheten av Linköping.
Under tiden för morden bodde han hos föräldrarna i Sturefors.
Men sen 2009 har han bott ensam i en lägenhet i Linköping.
Daniel flyttade från föräldrarna för att bo ensam i en liten lägenhet.
Där hade han bott i elva år när vi hittade honom.
Han levde ett ensamt och isolerat liv.
Daniels familjesituation i dag...
Föräldrarna lever inte.
Han har en bror, men i övrigt i stort sett obefintliga sociala kontakter.
Så har det varit under en rätt lång tid.
Han har sin lilla lägenhet, spelar datorspel och tittar på film.
I närmaste köpcentrum köper han sin folköl–
–och går sen tillbaka till lägenheten.
Han har ingen större kontakt med några andra vuxna, förutom brodern–
–som han träffar ett par gånger per år.
Att Daniel lyckades hålla sig under radarn de här 16 åren–
–beror sannolikt på den typen av liv han levde.
Han lever extremt isolerat, utan sociala kontakter, utan insyn.
Ännu en anledning till att polisen inte hittat honom–
–enligt våldsbrottsforskaren Niklas Långström–
–är att Daniel är en ovanlig förövare.
Han har vuxit upp i en hel familj med föräldrar som arbetade.
Han har inte haft ett tidigt missbruk, inga kriminella vänner–
–och ingen utagerande eller aggressiv personlighet.
Sånt som ökar risken för att hamna i allvarlig kriminalitet.
Sannolikheten är mycket större för att en sån person–
–använder allvarligt, dödligt våld, än en person med en snäll–
–socialt timid och tillbakadragen profil, som Daniel.
Våldet i samhället som skrämmer oss mest–
–är kanske det våld vi har svårast att förstå.
Och hans ärende är lite svårt att förstå.
Att det händer en gång i livet och aldrig mer.
Och utan tydliga tecken innan det sker. Frustrerande.
Enda trösten är att det är väldigt ovanligt.
Under förhören måste utredarna förhålla sig till Daniels bakgrund–
–och person, för att få klarhet i så många detaljer som möjligt.
Annars kanske de anhöriga aldrig får svar på–
–vad som fick en 21-årig, helt ostraffad ung man–
–att för 16 år sen bestialiskt mörda Anna-Lena och Mohamad.
Om motivet till gärningarna–
–säger Daniel så småningom i förhören–
–att han har plågats av nån form av inre bild.
Han tolkade den som en uppmaning att han ska ta livet av två personer.
När Daniel vaknar på morgonen 19 oktober 2004–
–hade han haft en bild i sitt inre med två prickar och streck.
Prickarna betydde två personer och han själv.
Han måste döda de två personerna för att kunna komma vidare i livet–
–och bli av med bilden. Och i samband med det–
–skulle han komma till paradiset.
I sin förställnings-värld–
–tolkar han det som att han måste ta livet av två personer–
–för att få sinnesro.
När han talar om det här, även om det är subtilt–
–uppfattar jag det som att det har varit starkt ångest-framkallande.
I förhören berättar Daniel om morddagen.
Direkt när han går upp åker han till Linköping med buss–
–från förorten där han bor. Han promenerar till Åsgatan.
Han har bestämt sig för att hitta två mindre personer–
–som inte gör motstånd, för att slippa brottas.
Han beskriver att han går omkring som i ett töcken.
Det är hans eget ordval.
Och att allt går per automatik. På nåt sätt–
–är han medveten om vad som sker, men ändå styrd.
Den första personen han bedömer vara ett lämpligt offer–
–är den här pojken: Mohamad Ammouri.
Han hugger ner Mohamad med kniv. Sen kommer en kvinna–
–som han också hugger ner med kniv. Då hade han gjort det han skulle–
–för att få frid och komma till paradiset. Sen åkte han hem–
–till bostaden i förorten–
–och lever vidare med vetskapen om att det är gjort, det är klart.
Bilden i huvudet försvann och har inte kommit tillbaka, berättar han.
Dagarna, veckorna och åren går. Minnet av gärningen bleknar allt mer.
1 september 2020 åtalas Daniel Nyqvist–
–för morden på Anna-Lena Svenson–
–och Mohamad Ammouri 16 år tidigare.
Från polisens sida säger vi: Äntligen, äntligen, äntligen.
Dubbelmords-utredningen från 2004 är slutredovisad.
I dag är en speciell dag. Utredningsgruppen och jag–
–känner oss nöjda, lite stolta, men framför allt lättade.
Lättade av skälet att gärningsmannen inte–
–har bragt fler personer om livet. En återfallsrisk fanns.
15 september inleds en välbesökt rättegång i Linköpings tingsrätt.
Men den stora frågan är om Daniel Nyqvist kan ge de anhöriga–
–som finns i rättssalen, de svar de önskar.
När vi går in i rättssalen och Daniel ska höras–
–får jag en stark känsla av att han inte kommer att fixa det.
Vi sätter oss ner, jag observerar honom.
Efter en stund lutar han sig mot mig och viskar:
"Jag fixar inte det här."
För att Daniel ska kunna genomföra rättegången–
–och ge sin berättelse till de anhöriga–
–har advokat Ritzer, i samråd med en psykiatriker–
–förberett olika åtgärder.
Eftersom Daniel kände ett så stort obehag–
–tog vi fram en avskärmnings-vägg, som kunde användas vid behov.
Och utan den–
–hade vi nog inte fått hans berättelse i tingsrätten.
Jag kände till hans problematik–
–och då måste man förbereda sig väl–
–och tänka igenom hur man ska lägga upp rättegången–
–för att han ska klara av att prata.
Att skrika och vara otrevlig gör inte att man får ut mer ur folk.
I vissa amerikanska teve-serier skriker poliserna åt de misstänkta...
Man måste skapa en miljö som gör att de kan hantera en svår situation–
–och orkar berätta. För rättegången är det viktigt–
–för att domstolen ska få bästa möjliga underlag.
Men också för att ge svar och förklaringar till samhället–
–och framför allt till de anhöriga.
Nu måste såväl åklagare som försvarare–
–närma sig Daniel försiktigt, för att få ut så mycket som möjligt av honom.
Kan Daniel ge de anhöriga svar–
–om vad som hände på morgonen 19 oktober 2004?
Och om varför han valde Anna-Lena och Mohamad som sina offer?
Varför valde du att angripa honom?
Var han den första person du såg–
–när du gick från Köpmansgränd till Åsgatan?
Det...
Jag tror inte det, men de andra jag såg var för stora för mig.
Okej. Varför var de för stora för dig?
De kunde slå tillbaka, så att jag misslyckades.
Okej. Ville du vara säker på att lyckas döda dem?
- Är det rätt uppfattat? - Ja.
Jag var tvungen att få det gjort.
Okej, så du tyckte att ett barn inte skulle kunna slå tillbaka–
–du måste ha förstått att det handlade om ett barn?
Ja, nån...
...som var enklare att döda, ja.
Ja, för han var rätt mycket mindre än du, eller hur?
- Ja. - Såg du hans ansikte...
- ...innan du angrep honom? - Nej.
Varför blev det just Mohamad och Anna-Lena?
De...var där då.
Med hänsyn till Daniels begränsade förmåga att utveckla det–
–stannade det nånstans där.
Daniel har presterat på sin absoluta max-kapacitet.
Ändå blir det inte mer detaljerat än så här.
Under rättegången framkommer en ny uppgift–
–som hade kunnat lösa mordet tio år tidigare.
Har du nån gång efter 2004–
–känt att du har velat berätta det här för nån?
- Ja, en gång. - Kan du berätta om det tillfället?
Jag höll på att bli vräkt.
Jag tänkte att fängelse var bättre än att sova på gatan.
Så tänkte jag då bara.
Tänkte du på vem du skulle berätta det för?
- Polisen. - Jag förstår.
Och varför gav du dig inte till känna under de här 16 åren?
- Varför? - Ja, varför?
Jag ville ju helst vara fri.
Jag tror att sorgen hade lindrats för de anhöriga–
–om de tidigare hade fått svar på frågan om vad som låg bakom.
Varför hände det här våra anhöriga?
Under förhandlingen i rättssalen finns både Anna-Lena Svensons–
–och Mohamad Ammouris anhöriga på plats.
De berättar hur morden påverkat deras liv.
19 oktober 2004 är en hemsk morgon–
–som har ändrat tillvaron för hela familjen.
Jag har lidit av ångest, fobi och oro. Jag gick aldrig ut första tiden.
Oron över att själv bli attackerad–
–vi vet ju inte var gärningsmannen befinner sig.
Hur många år har du mått så dåligt?
Jag kan inte säga att jag mår bra i dag.
Mamma har mått väldigt dåligt sen 2004.
Hon har lidit av stark depression och ångest.
Jag minns att jag var så orolig över att lämna henne och gå till skolan–
–när jag väl började i skolan igen.
Jag var orolig att jag skulle komma hem och inte hitta henne där.
Mamma har inte accepterat det som har hänt.
Det är onaturligt för en mamma att krama sin son på morgonen–
–säga hej då och aldrig få träffa honom mer.
Anna-Lenas make vittnar om livet de levde före attacken.
När vi flyttade till Åsgatan 2002–
–var hon väldigt tacksam över att ha så nära till jobbet.
Nu hade vi mera tid. Vi hade ätit frukost på morgonen–
–och hon visste att hon hade exakt åtta minuters gångväg–
–ner till lokalerna och klassrummet.
Hela tiden var det mycket beröm–
–hyllningar och skojiga saker.
Hon tyckte så mycket om sina elever, det var...
Min dotter var nyförlovad–
–och Anna-Lena skulle ordna förlovningsmiddag på lördagen.
Hon var väldigt... Hon var glad som en lärka.
Inga mörka moln i hennes tillvaro vid den här tidpunkten.
Spaningsledare Jan Staaf–
–är tillsammans med utredarna Henry Jansén och Anders Bergmark–
–på plats för att följa upplösningen–
–av det fall de ägnat 16 av sina yrkesverksamma år till.
Det är förstås gripande. Jag har haft en ständig dialog med målsägande–
–under alla år, men det blir så känslosamt i en tingsrättssal.
Att höra dem berätta mer i detalj–
–om hur morden har påverkat hela deras liv. Starka känslor.
För Daniel är det påfrestande att vara i ett rum med många människor.
Och också väldigt jobbigt att höra Mohamads och Anna-Lenas anhöriga–
–berätta om hur de har mått på grund av den här händelsen.
Det har förstås tagit på honom.
Då har jag bara en sista sak jag vill ta upp med dig, Daniel.
Har du nåt du vill säga till de anhöriga som finns här i salen?
Jag...
Jag är ledsen att det här behövde hända.
Inför rättegången–
–görs en rättspsykiatrisk undersökning av Daniel.
Den visar att han lider av en allvarlig psykisk störning–
–och det gjorde han även vid tiden för brotten.
Resultatet ligger till grund för domen som kommer 1 oktober 2020.
Polisutredningen är vid det här laget–
–Sveriges nästa största efter Palmemordet.
Domstolen uttrycker att det rör sig om mord i två fall.
Påföljden blir rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning.
Ingen större överraskning, tingsrätten dömer–
–och jag trodde nog att tingsrätten skulle gå på åklagarens linje–
–att döma Daniel Nyqvist till mord i två fall–
–och att påföljden skulle bli just den här. Av skälet att både åklagare–
–och advokat yrkade på att påföljden borde bli rättspsykiatrisk vård.
Sannolikt under många år kommer han att vara frihetsberövad–
–i en rättspsykiatrisk vårdmiljö.
Särskild utskrivningsprövning innebär att inte vården...
Chefsöverläkaren kan inte på egen hand–
–bedöma att Daniel är färdigvårdad, så att han kan skrivas ut.
En domstol måste först pröva om det stämmer.
En process kommer att ticka på under många år framöver–
–innan Daniel kan tänkas komma ut i samhället igen.
Daniel vill verkligen ha vård.
Han har varit hjälpsökande under en rätt lång tid.
Att han inte själv har sökt upp vården–
–tror jag beror på hans ångest inför att träffa människor.
Nu får han ordentlig vård, i stället för att sitta ensam–
–och dämpa ångesten med alkohol, som han har gjort i 16 år.
Jag tror att han är tillfreds–
–med att det blir så här nu.
Man får inte bortse från hans bestialiska dubbelmord–
–här i Linköping för snart 16 år sen.
Jag tänker främst på de anhöriga till Anna–Lena och Mohamad.
Trots alla åtgärder och alla motgångar–
–var det en av oss som ändå hela tiden var optimistisk: Jan Staaf.
Hans optimism lyfte nog alla som jobbade med ärendet–
–så att vi orkade jobba vidare.
Under alla 16 år som utredningen pågick–
–hade jag en rätt tät kontakt med de anhöriga till brottsoffren.
Jag längtade förstås efter att en dag få ringa och säga–
–att vi hade gripit gärningsmannen.
Så småningom kom den dagen. 16 år efter brottet.
Den upplevelsen var väldigt stark.
Text: Maria Forza VSI OrdKedjan 2021