- Alarmcentralen, hvad er der sket? - Kongsgatan 74C.
- Hvad sker der? - Ved det ikke. Her er meget blod.
- Er det en voksen? - Han har diabetes.
- Har han diabetes? - Ja.
- Du sagde, der var blod i boligen. - Der er blod overalt.
- Ved du, hvor han har blødt? - Nej.
Hvis han ikke kan få vejret, skal vi give hjertemassage.
- Ja. Hvor er ambulancen? - På vej. De kører hurtigst muligt.
Er han vågen? Får du kontakt med ham? Reagerer han overhovedet?
Reagerer han overhovedet? Han er kold.
Kl. 06:584. september 2020 kom der et opkald til alarmcentralen -
fra en lejlighed på Kongsgatan 74C i Trollhättan.
De to, der ringer, er personlige assistenter -
- til den handicappede på adressen.
I lejligheden bor der en multihandicappet kvinde.
En kvinde, der har brug for hjælp døgnet rundt, alle ugens dage.
Få minutter før opkaldet kom -
var lederen Erika ankommet til lejligheden -
for at afløse kollegerne Erik og Jonathan -
- som havde nattevagten.
De skulle afløses om morgenen.
De fandt Erik, en kollega, liggende på gulvet.
Deres først tanke var -
at han havde fået et diabetesanfald og var endt i koma.
Hun løb over og prøvede at redde hans liv.
Jeg gik hen for at se, hvor Erik var, for han sad ikke på sin plads.
Og der så jeg så det hele. Blodet og det hele.
Jeg så ikke Erik først. Jeg blev chokeret.
Min hjerne tænkte straks, at det var sukkersygen.
Jeg ville fjerne det skrækkelige blod. "Hvor kommer det fra?"
Jeg tænkte, om det var hans diabetespumpe, der var røget ud.
Man kan ikke forklare, hvordan man tænkte.
En ansat er vågen, og en ligger i bagvagt.
Det er ødelæggende, at den vågne ansatte ligger på gulvet.
Det kan give store problemer og er farligt for brugeren.
Brugeren har ikke evnen til at hjælpe sig selv overhovedet.
Hun har en respiratorslange.
Skulle den af en eller anden grund springe ud, går der en alarm.
Så er der ingen, der kan hjælpe hende.
Vi passede jo den handicappede. Jeg så, at hun havde det godt.
Så løb jeg ind til Jonathan.
"Ring 112. Erik ligger her. Der er blod overalt."
Så løb jeg tilbage til Erik.
Ambulancen er næsten fremme.
Jeg råbte til dem på 112, at de skulle køre hurtigere.
At jeg ikke kunne klare mere, og at han ikke vågnede.
Jeg håbede bare, at han ville vågne -
og at det hele ville gå i orden, når ambulancen kom.
Da ambulancen og politiet ankom -
kunne de hurtigt konstatere, at Erik var død.
Man kunne se, at han havde været død i flere timer.
Der var tegn på, at han kunne have været udsat for en forbrydelse.
Erik var meget og oprigtigt betænksom.
Mange spørger: "Hvordan går det?" Ved ham kom det virkelig fra hjertet.
Han var en rigtig rar person.
Han passede på os. Vi havde en gruppe, hvor vi uddeler information.
Han lavede altid hjerte-symboler i stedet for bare tommelfingeren op.
Han hilste altid, hvis en ny kom med i gruppen.
Hvis nogen var syg, skrev han "god bedring". Han var betænksom.
Han var lige flyttet i en større lejlighed.
Han virkede så glad og forelsket i sin kæreste, som han boede med.
Han talte om, at de skulle have en hund.
Jeg er ældre og tænker på -
hvordan det ville være, hvis jeg var død som 32-årig.
Det er en frygtelig uretfærdig død.
Jeg synes, det er forfærdeligt.
Politiet ankom hurtigt sammen med kriminalteknikerne.
De skulle hurtigst muligt afgøre -
om Erik var offer for en forbrydelse eller et uheld.
Jeg syntes, at det lignede en forbrydelse.
Der var meget, der talte for det fra begyndelsen:
Den store blodmængde og blodstænk.
Der var ingen anden naturlig forklaring på det hele.
For at fastslå, hvilken form for vold, Erik var blevet udsat for -
- blev retslægen kaldt ud.
Da retslægen kom, og vi undersøgte liget på stedet -
konstaterede vi, det var en form for skærende eller stikkende vold.
Nok en kniv. Skaderne var typiske for vold med kniv.
Dels på halsen og de klassiske forsvarsskader på hænderne.
Det var ikke kun ét stik.
Han havde flere stiksår ved halsregionen, armen og hænderne.
Obduktionen viste, at dødsårsagen var -
at halspulsåren og luftrøret var blevet skåret over.
Den fornemmelse, vi fik -
da vi analyserede gerningsstedet, var, at overfaldet var kommet bagfra.
Han blev overfaldet på sin højre side.
Nogen var kommet op bag Erik, da han sad på stolen.
Lige inden for døren til terrassen fandt vi Erik død.
Lige inden for døren her.
Lejligheden var i stuen, og der var en terasse.
Døren var ikke helt lukket.
Man havde fundet blod -
- udenfor på terrassen.
Alle tre vinduer tilhører lejligheden.
Vinduet lige foran er det, vi kalder alrummet.
Det er integreret med køkkenet.
Næste vindue er brugerens soveværelsesvindue.
Enkelvinduet længst væk er det såkaldte forum -
hvor det sovende personale tilbringer natten.
Man kan tydeligt se på to af brostenene -
spor efter en blodig fod i strømper.
Langs bygningen løber en række betonfliser.
De løber rundt og forbinder huset med terrassen.
Man kan se der, at der mangler en betonflise.
På netop den betonflise var der afsat et skospor.
En hypotese var, at nogen havde forladt lejligheden -
via terrassedøren og havde afsat de spor.
Min betragtning er, at sålemønstret er afsat før de blodige spor.
Så personen, der afsatte sålesporet, ankom til lejligheden.
Der skete noget inde i lejligheden.
Personen fik blod på sine strømper, da han betrådte gerningsstedet.
Han tager ikke skoene på, men går igen uden sko på fødderne.
Politiet fortsatte undersøgelsen inde i lejligheden -
for at finde spor efter, hvad der kan være sket.
Inde i lejligheden kunne man konstatere, at det, der manglede -
var den handicappedes telefon og tegnebog.
Ved første øjekast lignede det en slags røveri.
Men vi havde ingen, som lod til at kunne have gjort det.
Erik havde ingen tilsyneladende fjender.
Det forvirrede os, hvorfor nogen angreb ham.
Da alarmopkaldet kom, og politiet ankom -
så var der en ansat, samt ham, der lå i bagvagt.
Det var dem, der var i lejligheden.
Den, man mistænkte, blev jo ham, der lå i bagvagt.
Han var den eneste, der var i live, ud over den handicappede naturligvis.
Den handicappede havde yderligere en ansat i lejligheden.
Han blev mistænkt oprindeligt, fordi han opholdt sig i en lejlighed -
hvor der var begået et mord. Det var hævet over enhver rimelig tvivl.
Skaderne på ofret tydede straks på et mord -
og der var meget blod på gerningsstedet.
Alt blodet blev en vigtig detalje i efterforskningen.
Den mistænkte mand, der havde ligget i bagvagt -
var den 55-årige Jonathan. Han blev straks anholdt.
Men i det indledende forhør benægtede han forbrydelsen.
Politiets undersøgelser viste, at lejligheden var meget lydhør.
Trods det hævdede Jonathan, at han sov hele natten -
og ikke vågnede af nogle usædvanlige lyde.
Det burde larme, når nogen falder ned på gulvet, hvilket Erik gjorde.
Det kan virke mærkeligt -
at manden, der lå i bagvagt, ikke har bemærket noget.
Allerede fredag den 4. september får pressen at vide -
- at et mord er sket i Trollhättan.
Politi og anklagere er tavse omkring, hvad der er sket.
Vi fik at vide af politiet -
at man havde anholdt en mand på 55-årsalderen i den bolig.
Han blev taget med til forhør og var mistænkt for mord.
Der var begrundet mistanke om mord.
Da vidste vi ikke meget mere, end at manden var mistænkt.
Hvad er det, der gør, at han kun var mistænkt?
Var beviserne mod ham dårlige?
Havde man ikke stærke beviser? Det såede alligevel lidt tvivl.
Selvom man tænkte, at det nok var den rette person.
Manden, der lå i bagvagt fortalte politiet direkte -
at han havde sovet med ørepropper.
Han havde desuden også taget en sovepille -
for at sikre sig, at han ville kunne sove.
Mængden af blod var vigtig i kriminalteknikernes arbejde -
med at fastslå sandhedsgraden i Jonathans redegørelse.
Gerningsstedsundersøgelsen kunne vise -
at personen, der havde sovet, som oprindeligt blev anholdt...
Der var ingen spor hen til den dør, hvor han lå og sov.
Stedet var meget blodigt, hvor ofret var blevet dræbt.
Havde nogen bevæget sig der, ville man kunne se det.
Han ville have afsat spor.
Men manden kunne have taget en anden vej ud og ind på sit værelse.
Da vi undersøgte gerningsstedet, fandtes der intet, der tydede på -
at personen, der sov, havde noget med mordet at gøre.
Der var ingen kriminaltekniske spor, der bandt ham til gerningen.
Der var intet, der pegede i den retning.
For at komme videre fik politiet oplysninger fra brugerens bank.
De viste en stor aktivitet på brugerens konti på mordnatten.
Vi kunne se, at der var flyttet penge mellem kontiene.
Det var fra opsparinger, som den handicappede havde -
- som gik videre til hævekontoen -
hvor man kan hæve penge med et hævekort.
Nu brugeren er lammet i hele kroppen, var det umuligt -
at hun selv overførte pengene den nat.
Den overførsel mellem opsparingen til hævekortet -
- blev gjort om natten.
Det var et sted omkring kl. 02.30-
at det blev gjort ved hjælp af brugerens bank-id.
Pengene blev flyttet frem og tilbage. Det var poster på 30.000 kr. -
som blev sat ind på to forskellige kort.
De fleste ansatte kunne bruge hævekortet.
Men de havde ikke mulighed for at overføre penge til kortet.
Når man så overførslerne mellem kontiene, spekulerede vi på -
hvem der havde adgang til bank-id'et.
Det kræver et bank-id for at kunne lave overførslerne.
Der var kun en håndfuld, der havde adgang til bank-id'et.
Man opdagede, at der ikke kun var overført penge mellem kontiene.
På mordnatten var der i en automat også hævet 15.000 kroner -
fra den handicappede konto på en automat i Ljungskile.
Politiet fik fat i filmen fra automatens overvågningskamera.
Det, vi ser nu, er et af kameraerne -
som filmer ved pengeautomaten i Ljungskile.
Det er svært at sige -
om det er en kvinde eller en mand på det her billede.
Næsen er, som om der er en lille...
Den skiller sig ud, for den er lys øverst oppe.
Det kan være lyset, der gør det.
Man kan se, at næsetippen stikker op og er lidt blank.
Den her person vil absolut slet ikke ses.
Politiet viste pengeautomatsfilmen for flere vidner.
En fra personalet mente at genkende personen på filmen:
En ansat ved navn Jennie Olsson.
For at se, om Jennie havde adgang til den handicappedes bank-id -
afhørte man den handicappedes familie og lejlighedens personale.
Politiet hørte så, at hun var den -
som sidst havde fået adgang til brugerens bank-id.
Jennie var også den handicappedes kusine. Var hun indblandet i mordet?
I så fald hvorfor?
Venner og bekendte fortalte om Jennie -
- at hun var en behagelig person.
Og det var hun. Der var ingen mærkværdigheder ved hende.
Jennie er en person, som...
Hun er meget selvsikker og roser sig selv til skyerne.
Hun er størst, bedst og smukkest.
Hun er ikke en stille, grå mus. Hun er en person, man bemærker.
Hun arbejdede som brugerens hjælper.
Så havde hun et job mere, så hun prøvede nok at spare penge sammen.
I forhøret fandt man oplysninger om Jennie -
som blev noget, der kom til at kendetegne hende som person.
Hun havde et rigtig stort spillemisbrug.
Hun spillede rigtig meget.
Hun vandt penge, men så ud til at miste dem lige så hurtigt igen.
Det betød, at hun havde brug for penge hele tiden.
Det var millionbeløb, der gik ind og ud af kontiene.
Det så vi, da vi lavede en finansiel udredning.
Med hensyn til Jennies spilleri kunne vi se, hvor tit...
Hun gik ind døgnet rundt med jævne mellemrum.
Hver anden eller tredje time gik hun ind.
Det var utrolig frekvent. Vi så perioder, der var mere frekvente.
På den tid var det utrolig frekvent spilleri.
Og hun var åben med at tale om sit problem.
At have et spilleproblem er nok et helvede.
Det er nok et værre misbrug end mange andre.
Ud over at hun havde gæld til venner og bekendte -
- sad hun i gæld hos kongens foged.
Med de nye oplysninger, der kom frem om Jennie -
blev politiets mistanke mod hende styrket mere og mere.
Grunden til, at mistanken blev rettet mere og mere mod Jennie, var -
dels at hun var en af dem, der kunne overføre penge.
Dels en kollega, der temmelig sikkert genkendte -
at det var Jennie, der hævede penge i pengeautomaten.
Så vi begyndte at forsøge at indkredse, hvor Jennie var.
Det gjorde vi ved at forsøge via telefon -
at fastslå, hvor hendes telefon kunne befinde sig.
Via efterforskning kunne vi lokalisere -
at hun var flyttet til en lejlighed i Uddevalla.
Der havde hun kun boet siden den 1. september.
Nu var det den 6. september.
Om eftermiddagen den 6. september bankede vi på der -
- på adressen i Uddevalla.
I september blev politiet tilkaldt til en lejlighed i Trollhättan -
hvor en assistent blev fundet død hos en handicappet.
En kollega til ofret, en kvinde i fyrrene, blev så anholdt...
Den 6. september rykkede politiet ud til den adresse i Uddevalla -
- som Jennie Olsson befandt sig på.
Anholdelsen af Jennie var helt udramatisk.
Hun gik med. Hun modsatte sig ikke på nogen måde arrest.
Og så blev hun fortalt om mistanken om mord.
Det benægtede hun.
Man beslaglagde nogle få ting i lejligheden.
Det var blandt andet hendes bilnøgle. Hendes bil blev beslaglagt -
samt lidt tøj, der blev fundet på badeværelset.
For at undersøge Jennies bil brugte politiet metoden Bluestar.
Bluestar er en metode, vi bruger, når vi vil påvise eller finde -
meget små mængder blod, som man ikke kan se med det blotte øje.
Det reagerer. Man må slukke lyset, så der er fuldstændigt mørke.
Så sprøjter man kemikaliet på emnet.
Så lyser det op, fluorescerer. Det lyser i mørket.
Bluestar-undersøgelsen af Jennies bil var interessant.
Vi havde allerede tidligere lavet en undersøgelse af hendes bil.
Men havde ikke kunnet påvise noget blod.
Så det var yderst interessant med den her undersøgelse.
Da vi behandlede bilen med Bluestar -
så vi flere indikationer på blodspor.
Der var reaktioner på flere steder, blandt andet på førersædet -
nede ved gulvet og selv på gulvet ved venstre bagsæde.
Vi skar dele af tæppet ud og sendte det på laboratoriet.
De kunne dog ikke påvise blodspor.
Oprindeligt fandt vi intet, der kunne koble hende til mordet.
Vi arbejdede med det om mandagen.
Jennie var blevet anholdt om søndagen.
Det var om mandagen, at den anden mistænkte mand blev løsladt.
Så hørte vi, at de var kolleger med ofret, at de arbejdede sammen.
Det var ret spektakulært -
at de bekræftede, at de var kolleger.
Efter Jennie blev anholdt mistænkt for mord, startede hendes forhør.
I starten af forhøret benægtede Jennie gerningen.
Hun fortalte mig i stedet, hvad hun havde gjort de dage.
Hun fortalte blandt andet -
at hun om fredagen den 4. september -
satte penge ind fra en fodboldklub, som hun var kasserer i.
Hun havde været hos en ven oppe i Hällevadsholm.
Hun havde handlet i Ikea.
Om lørdagen tog hun ud og så en fodboldkamp.
Hun var en stor fan af damefodbold.
Da politiet tjekkede Jennies historie -
kunne de konstatere, at store dele stemmede med det, hun beskrev.
At afhøre Jennie var ikke svært.
Hun svarede på spørgsmål og gav os forklaringer.
Det, man kunne reagere på, var, at hun var samlet og afslappet.
Det var sært. Hvis jeg var mistænkt for noget, jeg ikke havde gjort -
ville jeg nok prøve at bevise min uskyld, ikke bare besvare spørgsmål.
Da politiet beslaglagde Jennies mobiltelefon og gennemgik den -
- gjorde de et opsigtsvækkende fund.
I sådan en efterforskning tjekker man den mistænktes telefon.
Man kontrollerer, hvad derpå kan være af interesse for os.
Vi konstaterede, at hun havde hentet oplysninger fra Wilma-sagen -
om præcis hvordan politiet arbejdede med telefoner.
Der lærte man fra Wilma-sagen, hvordan man sporer telefoner.
Den 6. september, hvor Jennie blev anholdt -
holdt politiet også et forhør med Jennies kæreste.
Der dukkede nye, interessante oplysninger op.
Den 6. september fortalte kæresten, at hun havde haft besøg af Jennie.
Hun sagde også, at dagen før, den 5., var Jennie på lossepladsen -
for at smide nogle ting væk, endda for kærestens regning.
Hun fortalte det, fordi hun havde lånt et kort -
- for at komme ind på lossepladsen.
Med de nye oplysninger kontaktede politiet renovationen i Uddevalla -
og bad om at få genbrugspladsens overvågningsfilm.
Det var om lørdagen den 5.
Vi kan se, at klokken er omkring 13.
Nu kører en lille rød bil ind. Vi ved, at Jennie har en rød bil.
Så ser vi, at hun stiger ud af bilen.
Her ser man, at hun har en pose i højre hånd.
Den smider hun der, og en papkasse der.
Posen smed hun længere ind, kartonen smed hun bare lige ned.
Vi ser, i hvilke containere tingene ender i.
Efter det fortæller vi, hvilken container vi er interesserede i.
Politiet fik nu adgang til containeren -
og kunne begynde en omfattende gennemsøgning af den.
I en container er der ret meget skrald.
Indholdet skal man gennemsøge i hånden.
Man tipper indholdet ud, og så begynder man at lede.
I filmen, som var af god kvalitet, kunne man se tydeligt -
at papirposen var mærket med et forretningssymbol.
Ret hurtigt fandt man den papirpose.
I den pose fandt vi interessante ting -
såsom blandt andet sko, strømper og handsker.
Det interessante ved lige de ting var, at der var blod på dem.
Jennie blev i forhøret konfronteret med politiets nye fund.
Jennie fortalte, at hun havde været der og smidt de ting ud.
Vi afslørede ikke fra starten, hvad vi havde fundet -
men blot at det var sko og sokker, så hun kunne fortælle om det.
Det var slidt og beskidt og så videre.
Vi ventede på at se, hvad blodet på de ting var.
Her var det vigtigt, at politiet hurtigt rykkede ud.
Kun et døgn senere var det gået til forbrænding.
Så ville de beviser være forsvundet.
Blodet, der blev fundet -
på strømperne, skoene og handskerne, var fra Erik.
Den 21. september, 15 dage efter Jennie blev anholdt -
- skulle Anette afhøre hende.
Jeg indleder forhør med at spørge: "Har du noget, du vil fortælle?"
"Ja", sagde Jennie. "Jeg har noget, jeg vil fortælle."
Hun tog et papir frem, som hun viste mig.
Hun havde tegnet to personer, to ansigter, som hun så -
som de personer, hun ville fortælle om, der havde ødelagt det for hende.
De stod bag mordet på Erik.
Det var ikke hende, men de her personer.
Hun sagde, at de to personer, kom op på hendes altan.
Hun boede på nederste etage, men det var besværligt at komme derop.
Der var en stejl skrænt, så man kunne ikke se det fra gaden.
Jeg gik ud og tog en sidste cigaret.
Da jeg kom ud, stod der to mænd neden for min balkon.
Jeg boede i stueetagen.
De truede mig med en pistol og sagde, at de ville have de penge -
som jeg skulle have betalt den 2. september.
De sagde: "Du skylder en anden penge -
men vi skal sørge for, at du hæver pengene og betaler din gæld."
De smed et par sko op til mig, og så skulle vi gå.
Hun sagde, at de tvang hende ind i deres bil -
- og så tog de op til Trollhättan.
Hun fortalte, hvor de parkerede -
i nærheden af boligen, brugerens bopæl.
De gik efter mig ned til Helens lejlighed.
Jeg gik hen til stuevinduet og bankede på.
Jeg vidste ikke, hvem der arbejdede, men Erik trak persiennerne op.
Jennie fortalte, at hun løj for Erik om, at hendes bil var brudt sammen.
Hun skulle derfor låne en telefon.
Erik lukkede hende så ind gennem porten.
Jeg og Erik sad og snakkede. Så tog jeg telefonen -
og overførte penge til det, jeg tror, er hævekontiene.
Der havde jeg nok været der i en time.
Jennie fortalte, at den person, hun kaldte Shian -
pludselig styrtede ind gennem lejlighedens altandør.
Så kom han ind, sagde hun.
Han gik hen til Erik, der sad ved bordet med ryggen mod køkkenet -
og rettede en pistol mod hovedet på Erik.
Jennie fortalte, at hun også stod bag ham.
Så sagde hun, at Erik prøvede at tage sin telefon.
Så byttede Shian af en eller anden grund pistolen ud med en kniv -
- og dolkede Erik.
Jennie sagde, hun blev svimmel og segnede om på gulvet -
i hjørnet, hvor køleskabet og fryseren stod.
Ham Shian gik over til Jennie -
og trak hende op fra gulvet og sagde, at de skulle af sted.
Så sagde Shian til mig: "Vi må tage tegnebogen."
Der stod han allerede ved altandøren.
Jeg ved ikke, om jeg sprang over stolen eller tog en anden vej.
På en eller anden måde fik jeg fat i kørestolen, der stod i dagligstuen -
- tog tegnebogen og løb også ud.
Jennie tog den handicappedes pung og forlod lejligheden i strømper.
Shian tvang hende til at gå tilbage og tage den handicappedes telefon -
hvorefter de sammen kørte væk i bilen.
De tog til Ljungskile, parkerede bilen, og Jennie hævede pengene.
Da hun forlod bilen for at gå ud og hæve pengene -
- fik hun en hættetrøje og en hue -
som hun skulle tage på, da hun hævede pengene.
Så skulle jeg hæve pengene. Jeg prøvede med det ene kort.
Der kendte jeg ikke koden, så jeg fik ingen penge.
Så hævede jeg 15.000 kr. på det andet kort.
Jeg gik tilbage til bilen, de tog alt tøjet tilbage -
og fik pengene, tegnebogen, telefonen.
De kørte mig hjem.
De satte mig af 500 meter hjemmefra, og så måtte jeg gå hjem.
Så sagde de, at jeg havde en uge til at skaffe de sidste 35.000 kr.
Da hun kom hjem, klædte hun sig af -
og opdagede, at strømperne og skoene var blodige.
Hun tog tøjet af, tog et brusebad og gik i seng.
Med de nye oplysninger fra Jennie -
undersøgte politiet minutiøst detaljerne i hendes redegørelse.
Når man rent objektivt ser på gerningsstedet -
- fundene, og sporene, der var der -
var der ingen mulighed for, at en anden person havde været der -
uden at den person også havde afsat spor i blodet.
Vi har en gulvoverflade, der i princippet er helt dækket af blod.
Jeg lavede en sammenligning i retssagen.
Tænk, at man sigter flormelis ud på et gulv.
Så skal man prøve at passere gulvet uden at efterlade spor.
Det er på samme måde her. Det er umuligt, mener vi.
De vigtigste beviser var manglen på yderligere spor på gerningsstedet.
Det var indiskutabelt.
Der var kun spor fra én person og ingen anden.
Jeg vil gerne påstå, at vi har vendt alle sten, vi kan.
Den historie, som Jennie kom med, passer ikke.
Teknikerne nåede frem til -
at Jennie havde været i lejligheden, som hun sagde.
Men ikke, som hun sagde, at der var andre personer -
som havde dræbt ham. Det var hende, der har gjort det.
Det gjorde man ud fra de blodbilleder, der fandtes.
Man kunne konstatere, at Erik sad på stolen, da han blev overfaldet.
Det kunne man se på blodpletterne.
Skærer man halspulsåren over, bliver der et rigtig stærkt tryk.
Man kan se, der havde været en kaskade lige i nærheden af stolen.
Det havde tværet gulvet meget ind i blod og sprøjtet meget rundt.
Det passer ikke med, at Jennie sad på et sted -
- for der var mange blodstænk.
Jennie havde ganske enkelt, af en eller anden grund -
følt sig presset og havde gjort det her i ren affekt.
Dolket Erik på en måde -
som havde været så voldsomt, at han ikke havde haft en chance.
Anklageren besluttede, at de havde beviser nok til at rejse tiltale.
I dag indledtes retsmødet om assistentmordet i Trollhättan.
En kvinde i fyrrene mistænkes for at have myrdet sin kollega -
- for at få den handicappedes penge.
Gennembruddet i efterforskningen kom, da man fandt overvågningsfilm -
- fra en genbrugsstation.
De her billeder kalder anklageren for altafgørende.
De er taget, lige efter assistenten blev fundet død.
Jeg mente ikke, at det svære lå i at overbevise domstolen om -
- den tiltaltes skyld.
Det svære var at se, hvilken straf det ville føre til.
I underretten kom man frem til, at tiltalte var skyldig -
i samtlige gerninger, der skete på Kongsgatan 74.
Det vil sige mord, groft tyveri, bedrageri og at sætte andre i fare.
Man udmålte straffen til fængsel i 18 år.
18 år er den højeste tidsbegrænsede straf.
Næste skridt i strafferammen er livsvarigt fængsel.
Jeg mente, at det her var en gerning, der burde give levetid.
Anklageren ankede dommen til højesteret.
Det første var, at der var tale om direkte forsæt.
Det var et overfald på kollegaen.
Han var blevet dolket mindst otte gange i halsområdet.
Han havde haft en vis dødsangst. Det tog nogle minutter, før han døde.
Det var også skærpende, at det skete i en handicappets bolig.
Hun blev så også udsat for livsfare nu det skete den måde.
Der var en hensynsløshed i at gøre det -
på den måde i den handicappedes hjem.
Da landsrettens dom faldt, udmålte de straffen til livsvarigt fængsel.
Jennies motiv var penge. Det handlede kun om penge.
At dræbe nogen for 15.000 kr. eller måske 30.000-
- er jo makabert.
Hvad var der sket? Hvad var den udløsende faktor -
så en person slår sin kollega ihjel på arbejdspladsen?
Hvad kan det være, der udløser det?
Det har vi stadig ikke fået svar på. Vi får måske aldrig får svar på det.
Jeg har vist ikke rigtig forstået, at Erik er død.
Jeg har meget svært at forstå mig på en person som Jennie.
Det er svært at forstå, at man har haft sådan en person omkring sig.
Man bliver vred og frustreret over, at...
... en person kan være så kold.
Jeg synes bare, det er så forfærdeligt uretfærdigt.
Jeg synes, det er forfærdeligt.
Vi savner ham virkelig.
Tekster: Anders Pedersen Iyuno-SDI Group